Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

У січні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 322 212,61 грн, моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн, а також судові витрати по справі. Позиція позивача В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що відповідач отримав 25.04.2018 від позивачки гроші у розмірі 7 000,00 доларів США, та зобов`язався повернути отримані гроші у повному обсязі до 25.04.2021, про що склав власноручно розписку від 02.04.2019, з особистим підписом. Проте, до наступного часу не повернув. Офіційний курс валют Національного банку України станом на 08.01.2025 складає: 1 долар США = 42,2297 грн, тому 7000,00 доларів США, станом на 08.01.2025, складає 295 607,00 грн, яку і просить стягнути з відповідача. Крім того, відповідач повинен сплати їй і 3% річних від простроченої суми за період з 25.04.2021 по 25.04.2024, що складає 630 доларів США, із такого розрахунку: 7 000 доларів США (сума позики) х 0,03% (розмір пені) х 3 (роки прострочення) = 630 доларів США, що складає: 26 604,71 грн (630 дол. х 42,2297 грн) Також, позивачці спричинена моральна шкода, яка полягає у тому, що відповідач був їй близькою людиною та невиконання ним зобов`язання призвело до погіршення відносин у спілкуванні з її дочкою, постійно провокувало сварки в їх родині, що завдавало їй моральних страждань внаслідок неповернення грошей, змін в її матеріальному становищі та якості життя. У зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом. Заяви, клопотання сторін; інші процесуальні дії у справі Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2025 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У порядку ст. 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом щодо подачі відзиву на позовну заяву. Проте, судом долучені до матеріалів справи письмові пояснення представника відповідача адвоката Глєбова Г.В., відповідно до яких представник відповідача позов не визнавав з тих підстав, що гроші були запозичені подружжю (відповідачу та дочки позивачки) на придбання автомобіля в інтересах сім`ї, а тому боргове зобов`язання є спільним для подружжя. А також просив суд застосувати строки позовної давності визначеної законом, як підстави для відмови у позові. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2025 року у задоволенні клопотань представника відповідача [PERSON] адвоката Глєбова Глєба Валерійовича, щодо переходу зі спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження, а також про визнання обов`язкової явки позивача [PERSON] для надання пояснень при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів відмовлено, у зв`язку з тим, що даний спір не входить до переліку справ, передбачених ч. 4 ст. 274 ЦПК України, а також відсутністю підстав для визнання явки позивача обов`язковою, враховуючи предмет спору. Крім того, у задоволенні клопотань представника відповідача [PERSON] адвоката Глєбова Глєба Валерійовича про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було судом відмовлено, враховуючи предмет спору та обсяг обставин, які підлягають з`ясуванню при розгляді цієї справи, а також відмовлено у витребування доказів щодо підтвердження родинних відносин між позивачкою та її дочкою, колишньою дружиною відповідача, так як зазначений факт не заперечувався сторонами по справі. Представником позивачки адвокатом Давидовим Д.О., для огляду в судовому засіданні, був наданий оригінал боргової розписки на суму 7 000,00 доларів США від 12.04.2019. Крім того, представник позивачки підтримав позовні вимоги позивачки у повному обсязі, заперечував щодо застосування заявлених строків позовної давності, так як в країні були запровадженні карантинні обмеження, внаслідок гострої респіраторної хвороби СОVID-19, а також початком з 24.02.2022 року воєнного стану в Україні, що обумовлювало зупинення строків позовної давності, а тому підстави для відмови у позові, із застосування строків позовної давності, визначених ЦК України, відсутні. У судовому засіданні відповідач [PERSON] , як був також допитаний, як свідок, суду доводив, що гроші у розмірі 7 000 доларів США були взяті ним у позивачки, яка є матір`ю його колишньої дружини, в інтересах сім`ї, на купівлю автомобіля, який він у подальшому переоформив на колишню дружину, а тому зазначені боргові зобов`язання є спільними борговими зобов`язаннями подружжя. Представник відповідача адвокат Глєбов Г.В., у судовому засіданні не визнав позов з підстав та обставин викладених відповідачем, а також просив суд застосувати строки позовної давності визначеної законом, як підстави для відмови у позові. Фактичні обставини, встановлені судом Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що 25.04.2018 [PERSON] отримав від [PERSON] гроші у розмірі 7 000,00 доларів США, та зобов`язався повернути отримані гроші 25.04.2021 про, що склав 02.04.2019 власноручно розписку, з особистим підписом. Сторонами не заперечувався факт передачі та отримання грошей за вказаною борговою розпискою, а також те, що зазначені правовідносини виникли між матір`ю колишньої дружини відповідача (позивачки) та колишнім чоловіком дочки позивачки (відповідачем), так як шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, відповідно до рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2019 року. Норми права, які застосував суд, та висновки Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача. У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №629/5364/13-ц зазначено, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем. У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі №161/11436/21 викладено висновок за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилалась на укладення з відповідачем 02.04.2019 письмового договору безпроцентної позики про передачу в борг коштів в сумі 7 000,00 доларів США, який є підтвердженням як факту укладення договору позики, так і отримання відповідачем коштів. Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі №757/62714/18 зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. З огляду на викладене, суд вважає, що саме за розпискою від 02.04.2019, складеною власноручно відповідачем, відбувалась 25.04.2018 передача грошей в розмірі 7 000,00 доларів США від позивача до відповідача, що може свідчите про те, що саме розписка від 02.04.2019 є формою договору позики, в розумінні статті 1046 ЦК України, укладеного між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] , що також не спростовується самими сторонами по справі. Судом не можуть бути прийняті доводи відповідача стосовно спільного зобов`язання подружжя щодо повернення боргу, з наступного. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Тому, боргові зобов`язання подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї підлягають з`ясуванню саме судом під час розгляду такої категорії справ, як спір про поділ спільного сумісного майна подружжя. З огляду на викладене, суд не надає оцінку обставинам щодо отримання та використання запозичених коштів відповідачем 25.04.2018 у період шлюбних відносин з колишньою дружиною [PERSON] , дочки позивачки, в рамках зазначеної справи, де предметом позову є боргові зобов`язання за розпискою між фізичними особами, які не є подружжям. Щодо заявленого клопотання про застосування строків позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Строк виконання зобов`язання за розпискою визначений був сторонами 25.04.2021, а з позовом позивачка звернулась 13.01.2025, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду. Відповідно до ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини . У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року, який діяв до 30 червня 2023 року. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «При кінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «При кінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Зазначені зміні вступили в силу з 02 квітня 2020 року. Таким чином, строк позовної давності було продовжено на період дії карантину. Крім того, відповідно до п. 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У зв`язку з викладеним, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 № 540-IX, тобто з 02 квітня 2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні. Отже, позивачем не пропущено строк позовної давності, тому не підлягає задоволенню клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України, як на підставу для відмови у позові. Офіційний курс валют Національного банку України станом на 08.01.2025 складає: 1 долар США = 42,2297 грн, тому 7000, 00 доларів США, станом на 08.01.2025, складає 295 607 грн 00 коп, яка і підлягає стягненню з відповідача. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Тому, 3% річних від простроченої суми за період з 25.04.2021 по 25.04.2024 складає 630 доларів США, із такого розрахунку: 7 000 доларів США (сума позики) х 0,03% (розмір пені) х 3 (роки прострочення) = 630 доларів США, що складає: 26 604,71 грн (630 дол. х 42,2297 грн), яка також підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позовні вимоги про відшкодування шкоди позивачка обґрунтовувала тим, що відповідач був її близькою людиною та невиконання ним зобов`язання призвело до погіршення відносин у спілкуванні з її дочкою, постійно провокувало сварки в їх родині, що завдавало їй моральних страждань внаслідок неповернення грошей, змін в її матеріальному становищі та якості життя. Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. З урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, характер і тривалість страждань позивачки, внаслідок тривалого невиконання боргових зобов`язань, змін в її матеріальному становищі, що потребувало від позивачки додаткових зусиль для поновлення їх звичного життя, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. Таким чином, позовні вимоги представника позивача підлягають задоволенню у повному обсязі, а саме, з відповідача на користь позивача слід стягнути грошові кошти за розпискою від 02.04.2019 у розмірі 295 607,00 грн, три відсотки річних у розмірі 26 604,00 грн, а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Розподіл судових витрат Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову, відповідно до квитанції № 9366-2546-4300-3940 від 10.01.2025, сплачений судовий збір у розмірі 3 722,13 грн, однак, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 272,12 грн, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial