Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Представник позиваки звернулася 01.12.2021 року до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позову посилалася на те, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбу з 06.10.2005 року у якому у них [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] [PERSON] . Вказувала, що більше трьох років з відповідачем проживають окремо та на час звернення до суду із даним позовом у суді перебуває справа про розірвання шлюбу. Зазначила, що сторонами досягнуто згоди про місце проживання дітей, які проживають з позивачкою і будуть проживати з нею, однак домовленості про участь в утриманні дітей вони не досягли. Відповідач не надає допомоги на утримання дітей, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом. На підставі наведеного просила стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів його доходу на утримання неповнолітніх дітей, з дня подачі позову і до досягнення дітьми повноліття. 17.01.2022 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог та нову редакцію позову згідно якої просила стягувати аліменти в тому ж розмірі одна починаючи з січня 2018 року, оскільки діти з січня 2018 року проживають з нею та знаходяться на її одноосібному утриманні. 22.02.2022 р. від представника відповідача надійшла зустрічна позовна заява про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей в обґрунтування якого посилався на те, що діти проживають разом з ним, а відповідачка (за зустрічним позовом) виїхала не невизначений час до Італійської Республіки, руйнує у свідомості дітей сімейні цінності, не забезпечує дітей, їх найкращі інтереси та не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Просив стягнути з [PERSON] на його користь аліменти в розмірі 6 000 грн. щомісячно на обох дітей. Представником позивача подано відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого просила відмовити у задоволенні позову, оскільки доводи [PERSON] щодо проживання дітей разом з ним є безпідставними, так йому достеменно відомо, що діти проживають з матір`ю. Він самостійно надавав дозвіл на виїзд дітей за кордон до Італії, де вони проживають та навчаються з 2018 року, а довідка про зареєстроване місце проживання дітей за адресою батька не є доказом, що вони дійсно проживають з батьком. Ухвалою суду від 14.07.2022 року провадження по справі зупинено до припинення перебування [PERSON] у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. 21.07.2025 року провадження по справі поновлено. Від представника позивачки адвоката Поляк М.В. надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Просила задоволити позовні вимоги [PERSON] та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Від виклику та допиту неповнолітніх дітей відмовився. Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Так судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у якому у них народилися діти: син [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с.10-11). Правовідносини, які виникають щодо аліментів на неповнолітню дитину регулюються Главою 15 Сімейного кодексу України. Зі змісту норм закріплений у зазначеній главі за загальним правилом право на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів маж той із батьків із яким проживає дитина. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Отже той із батьків який звертається із позовом про стягнення аліментів має надати докази, що дитина (діти) на утримання яких ставиться вимога про стягнення аліментів проживає саме з позивачем. Згідно поданого позову [PERSON] звернулася до суду оскільки діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні, а відповідач у свою чергу участі у забезпеченні та утриманні дітей участі не приймав. Натомість [PERSON] подаючи зустрічний позов про стягнення аліментів зазначає, що діти проживають з ним та перебувають на його утриманні. Як на підставу для задоволення первісного позову зокрема підтвердження проживання дітей з матір`ю позивачкою додано копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON] згідно якої останній надав дозвіл неповнолітнім дітям для виїзду за кордон до Італії на постійне місце проживання (а.с.12). Зазначений доказ сам по собі, без інших доказів не доводить, що діти виїхали на постійне місце проживання до Італії та проживали з матір`ю. Доказів, що неповнолітні діти виїхали на постійне місце проживання до Італії суду не надано, зокрема довідки про реєстрацію у консульській установі. Копії паспортів для виїзду за кордон також не можуть підтверджувати даного факту, оскільки в них наявні відмітки про перетин кордону в обидві сторони як на виїзд та і на в`їзд. Також позивачкою надано копії ряду документів іноземною мовою з перекладом, але не апостильованих (т. 1 а.с.60-64,74), що унеможливлює їх прийняття судом. [PERSON] звертаючись із зустрічним позовом як на підтвердження своїх вимог додав копію довідки про реєстрацію дітей за його місцем проживання (т.1 а.с.49). Надаючи оцінку зазначеному доказу суд зауважує, що сам факт реєстрації місця проживання за відсутності інших доказів не доводить, що діти проживають з батьком. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Надані сторонами суду докази суперечать одне одному та відсутні об`єктивні докази які б могли підтвердити позицію однієї сторони та спростувати доводи іншої. Від допиту дітей, пояснення яких поза розумним сумнівом дозволили встановити реальні факти, а саме з ким діти поживали в той чи інший період часу, відповідач відмовився, а позивач таким засобом доказування також не скористався. Виходячи з того, що жодна із сторін не довела належними та допустими доказами, що діти проживають чи проживали з одним чи іншим із батьків в певний період часу, суд вважає, що у задоволенні як первісного так і зустрічного позову слід відмовити. Також слід звернути увагу, що позивачка просила стягнути аліменти з січня 2018 року подаючи позов у грудні 2021 року, а отже це вимоги про стягнення аліментів за минулий час, однак доказів, як того вимагає ч. 2 ст. 191 СК України, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, суду не надано.

Outcome: dismissed