Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви Представник [PERSON] адвокат Семененко С.М. звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Тернопільська районна державна нотаріальна контора (далі Тернопільська РДНК) про визначення позивачу додаткового строку у два місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини за заповітом. В обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] адвокат Семененко С.М. зазначив, що [INFO] померла двоюрідна бабуся позивача [PERSON] , яка була одинокою жінкою, одруженою не була, дітей не мала. Адвокат вказує, що після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з відповідної частини житлового будинку [ADDRESS] . У позові акцентовано увагу на тому, що з двоюрідною бабусею позивач ніколи не проживала, тільки приїжджала до неї у дитинстві та юності під час канікул. 05 липня 2025 року [PERSON] випадково знайшла серед документів у будинку в с. Лучка Тернопільського району, де проживала [PERSON] , заповіт, складений померлою [INFO] , яким вона заповіла їй все своє майно, де воно б не знаходилось та з чого б воно не складалося. Представник позивача зауважує, що при житті двоюрідна бабуся ніколи позивача не повідомляла, що прийняла рішення заповісти їй усе своє майно. Крім того, адвокат звертає увагу суду на те, що [PERSON] не змогла у встановлений строк подати заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] з огляду на об`єктивні обставини, пов`язані з незнанням про факт існування заповіту, а коли 17 липня 2025 року звернулася до нотаріуса Тернопільської РДНК для оформлення спадщини за заповітом після смерті двоюрідної бабусі їй було відмовлено у зв`язку з пропущенням строку на подання заяви про прийняття спадщини. У позові також вказано, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась; спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні. 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив Відповідач Великоберезовицька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Тернопільська РДНК своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), не скористалися. 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Суд протокольною ухвалою від 02 жовтня 2025 року закрив підготовче судове засідання та призначив справу до розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Семененко С.М. не з`явилися, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, однак адвокат подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, у якій також висловив позицію щодо підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, проте через підсистему «Електронний суд» подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи без участі сторони відповідача, у якій також висловив позицію про відсутність заперечень щодо задоволення позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Тернопільська РДНК у судове засідання не з`явилася, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив такі обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є батько [PERSON] , мати [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження, серія [NUMBER] , актовий запис № 21, місце реєстрації: Миролюбівська сільська рада Тернопільського р/в ЗАГСу (а.с. 9). Згідно з заповітом від 22 січня 2004 року [PERSON] належне їй на праві особистої власності все належне їй майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчено секретарем виконкому Миролюбівської сільської ради Тернопільського району Гаврих Ганною Станіславівною, зареєстровано в реєстрі за № 8 (а.с. 7). 04 червня 2015 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] , актовий запис № 851, місце реєстрації: відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції (а.с. 10). 08 липня 2015 року Тернопільським РС УДМС України в Тернопільській області [PERSON] видано паспорт громадянина України серія [NUMBER] та присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2023/001026912 від 06 лютого 2023 року (а.с. 4 6). [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] , актовий запис №23 (а.с. 8). Як вказано в інформаційній довідці Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації № 20 від 13 січня 2020 року, за матеріалами бюро станом на 01 січня 2013 року житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Тернопільською районною радою 30 серпня 1990 року та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 63 (а.с. 11). Відповідно до довідки Миролюбівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області № 371 від 18 липня 2025 року, померла [PERSON] , яка померла [INFO] , дійсно на час смерті була зареєстрована і проживала за адресою: [ADDRESS] . На час смерті разом з померлою [PERSON] , та до теперішнього часу у вказаному житловому будинку ніхто не зареєстрований (а.с. 13). Згідно з довідкою Миролюбівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області № 372 від 18 липня 2025 року, за адресою [ADDRESS] , станом з 01 липня 1990 року по 15 квітня 1991 року числився колгоспний двір, членами якого були: 1) голова двору [PERSON] , 1919 року народження (померла [INFO] ); 2) дочка [PERSON] , 1941 року народження (померла [INFO] ); 3) правнучка [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). У відповіді Тернопільської районної державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 1149/01-16 від 17 липня 2025 року зазначено, що відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України). Виходячи з вищенаведеного, позивачу вказано, що вона є такою, що спадщину не прийняла та рекомендовано для продовження строку для прийняття спадщини звернутися до суду (а.с. 14). Як зазначено у відповіді Тернопільської РДНК № 1341/01-16 від 10 вересня 2025 року, спадкова справа щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилася (а.с. 28). 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. 2.1. Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп). Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються цивільним законодавством (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 2.2. Особливості спадкування у національному законодавстві урегульовані в Книзі шостій «Спадкове право» ЦК України. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216 та 1217 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (стаття 1268 ЦК України). Цивільне законодавство встановлює строки для прийняття спадщини, а також визначає випадки, коли може бути встановлено додатковий строк для прийняття спадщини у разі пропуску такого строку. Так, за статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша); якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (абзац перший частини другої). Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже, цивільне законодавство України встановлює, що спадкування можливе за заповітом або за законом, для прийняття спадщини встановлено загальний шестимісячний строк; законодавство допускає, що пропуск такого строку з поважної причини є підставою для встановлення у судовому порядку додаткового строку. У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року (справа № 6-1320цс17) зроблено висновок, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними». У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року (справа №332/3796/19) наведено правовий висновок про те, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалим відрядженням, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Суд бере до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 26 червня 2024 року (справа № 686/5757/23), відповідно до якого поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій (пункт 45); правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними (пункт 46); якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини (пункт 47). У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду (пункт 57). Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (пункт 58). Крім того, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду дослідила співвідношення принципу свободи заповіту з правом особи, яка пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини, на визначення їй додаткового строку. Так, найвищий суд у системі судоустрою України зазначив, що згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права (пункт 59). Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача (пункт 60). Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання, водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах; відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини, натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця (пункти 63 65). Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством, водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд, тож відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не порушує принципу свободи заповіту (пункти 66 68). Факт усвідомлення спадкоємцем першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом (у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування), який не знав про існування заповіту, наявності в нього права на спадкування та невчинення ним неодмінних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини не свідчить про виникнення в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений ЦК України строк у зв`язку з його необізнаністю про існування заповіту, складеного на його ім`я. Сам факт відмови нотаріуса, за цих обставин, у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не порушує принцип свободи заповіту (пункт 72). Важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину. Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети (пункти 73 75). У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно (пункт 76). Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування (пункт 77). Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця), виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини (пункт 78). Таким чином, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини не можуть бути будь-які життєві обставини, які перешкодили своєчасному вчиненню активних дій для реалізації відповідного права, такі обставини мають відповідати суворим критеріям, що дають змогу визначити їх як дійсно об`єктивні, непереборні та істотні труднощі для своєчасного прийняття спадщини. Вочевидь, необізнаність у законі або власне уявлення про механізми реалізації права на спадщину, що не підкріплені нормами чинного законодавства, не можуть вважатися об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини. 2.3. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини третя і четверта статті 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] не подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , в установлений законом строк. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, визначеного частиною першою статті 1270 ЦК України, позивач посилається на те, що не подала заяву про прийняття спадщини до органів нотаріату в зазначений строк, оскільки не знала про існування заповіту на її ім`я. Вважає, що пропустила строк подання відповідної заяви до органів нотаріату з поважної причини у зв`язку з необізнаністю про існування заповіту на її ім`я. На думку суду, пропуск строку у зв`язку з необізнаністю щодо існування заповіту є обставиною, яка стала об`єктивною перешкодою для своєчасного вчинення активних дій щодо звернення до органів нотаріату з метою реалізації права на спадщину. Відтак, доводи позивача стосовно встановлення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом є обґрунтованими. ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви Враховуючи вищенаведене, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що наведені [PERSON] обставини є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки пов`язані з об`єктивними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, а саме: незнання про існування заповіту, складеного спадкодавицею на ім`я спадкоємця. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. Розподіляючи судові витрати у виді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки спір виник не з протиправних дій відповідача, судові витрати покладаються на позивача. Таким чином, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на [PERSON] в межах нею понесених.

Outcome: approved