Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

05.08.2025 позивач звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу. В обгрунтування позову зазначив, що у 2020 році позивач надав кредит Фермерському господарству «РА-2013», кінцевим бенефіціаром якого є [PERSON] (далі - відповідач 1). 22.06.2021 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитом між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір поруки, за яким відповідач 1 взяв на себе обов`язок виконання зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку з невиконанням зобов`язань з погашення кредитної заборгованості позивач звернувся до суду. 24.06.2024 рішенням Господарського суду Запорізької області позов було задоволено, з відповідача 1 та позичальника (фермерського господарства) стягнуто солідарно заборгованість у розмірі 885 363,59 гривень. 12.07.2024 відповідач 1 оскаржив рішення Господарського суду Запорізької області у вказаній справі, у задоволенні апеляційної скарги йому було відмовлено. Під час виконання рішення зі стягнення заборгованості з відповідача 1, позивач встановив, що 01.09.2023 відповідач 1 набув право власності на транспортний засіб Jeep Renegade, 2017 року випуску, однак, вже 03.09.2024 (тобто після подання апеляційної скарги на рішення про стягнення заборгованості) транспортний засіб відповідачем 1 було відчужено на користь [PERSON] (далі - відповідач 2). Позивач, вважаючи, що відчуження транспортного засобу відповідачем 1 призвело до зменшення обсягу майна, на яке може бути звернено стягнення, просить визнати договір купівлі-продажу вказаного автомобіля недійсним з тих підстав, що вказаний правочин носить фраудаторний характер та спрямований на ухилення відповідача 1 від виконання зобов`язань перед кредитором. Позивач також зазначає, що інше майно відповідача 1 та позичальника, на яке може бути звернуто стягнення, перебуває на окупованій території, боржники (відповідач 1 та фермерське господарство) добровільно не виконують рішення з погашення заборгованості, а тому правочин з відчуження транспортного засобу вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, відтак, просить його визнати недійсним та стягнути з відповідача 1 судові витрати. Крім того, позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просив заборонити [PERSON] , сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, центрам надання адміністративних послуг вчиняти реєстраційні дії щодо транспортного засобу Jeep Renegade. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 07.08.2025 підсудність справи було визначено за Хортицьким районним судом м. Запоріжжя. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.08.2025 заяву про забезпечення позову було задоволено. [PERSON] , сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, центрам надання адміністративних послуг заборонено вчиняти реєстраційні дії щодо транспортного засобу Jeep Renegade, 2017 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2025 провадження у справі було відкрито, сторонам встановлено строк для надання заяв по суті. 28.10.2025 від відповідача 1 надійшов відзив, у якому він заперечив проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставними. Зазначив, що твердження позивача щодо того, що договір купівлі-продажу транспортного засобу носить характер фраудаторного правочину, не відповідає дійсності. Сам договір був оплатним та реально виконаним; на виконання умов договору покупець (відповідач 2) передав продавцю (відповідач 1) суму в 400 000 грн, автомобіль не перебував під обтяженням. Продаж автомобіля був обумовлений не ухиленням від виконання зобов`язань перед кредитором, а скрутним матеріальним становищем, оскільки через збройну агресію рф відповідач 1 був змушений лишити окуповану територію, його доходи не забезпечували задоволення життєвих потреб, відповідач 1 є інвалідом ІІІ групи та має на утриманні малолітню дитину . Відчуження автомобіля було здійснено добросовісно, його ціна (400 000 грн) відповідає його ринковій вартості, покупець автомобіля не був афілійованою особою з продавцем, а отримані кошти були спрямовані на забезпечення життєвих базових потреб сім`ї. Крім того, відповідач 1 зазначив, що у його власності залишається низка транспортних засобів, а також нерухоме майно, яке лишається на окупованій території, а тому позивач не позбавлений можливості звернути стягнення на таке майно, отже його (позивача) майнові інтереси не були порушені. 04.11.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він заперечив проти доводів відповідача 1. Зокрема, позивач зазначив, що відповідач 1 добровільно взяв на себе солідарне зобов`язання відповідати по боргах підприємства, а відтак, не є абсолютно вільним у виборі своєї поведінки і повинен утримуватися від дій, спрямованих на зменшення вартості свого майна з метою уникнення від виконання зобов`язань перед кредитором. Його право власності не є абсолютним. Відповідач 1 придбав автомобіль вже після отримання ним статусу внутрішньої переміщеної особи. В подальшому, він його відчужив на користь відповідача 2, і той факт, що договір був реально виконаний, не виключає тієї обставини, що правочин був спрямований на уникнення звернення стягнення на майно поручителя. Для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні не має значення наявність або відсутність умислу у всіх сторін правочину, а важливим є те, що внаслідок правочину відбувається зменшення вартості майна боржника, внаслідок чого унеможливлюється звернення на нього стягнення. Відповідач 1 ухиляється від добровільного виконання зобов`язань перед позивачем. За весь час відповідачем 1 було погашено лише 18 638,90 грн, що становить лише 1,66 % від обсягу заборгованості за судовим рішенням. Вартість автомобіля (400 000 грн) є суттєвою і становить майже третину всієї заборгованості, а відтак, шкода, завдана кредитору, є очевидною. Щодо іншого майна (інших транспортних засобів, нерухомого майна), то відповідач 1 не надав доказів доступу до цього майна, воно перебуває на окупованій території, що унеможливлює звернення стягнення на вказане майно. За таких обставин відповідач 1 здійснив відчуження єдиного майна, на яке могло бути звернено стягнення. Для кваліфікації правочину як фраудаторного достатньо встановити факт зловживання правом боржником, який використав приватно-правовий інструментарій для уникнення погашення заборгованості перед кредитором; факт необізнаності покупця про боргові зобов`язання не має вирішального значення; у разі встановлення факту недійсності правочину, відповідач 2 як добросовісний набувач має право на компенсацію понесених ним втрат. Просив задовольнити позов, а також залучити до справи відповідача 2 [PERSON] . Ухвалою суду від 28.11.2025 до справи було залучено співвідповідача [PERSON] (покупця автомобіля). 11.11.2025 від відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких він заперечив проти доводів позивача. Зазначив, що факт наявності боргових зобов`язань не перекреслює автоматично конституційне право вільно розпоряджатися майном. Покупець повністю сплатив відповідачу 1 визначену договором суму (400 000 грн). Вказана ціна знаходиться в нижніх межах ринкової вартості (від 396 425 до 834 600 грн), і така ціна не була обумовлена недобросовісністю, а зумовлена об`єктивною крайньою необхідністю. Позивач не довів, що продавець (відповідач 1) та покупець (відповідач 2) діяли недобросовісно, намагаючись вивести майно з-під звернення стягнення. 15.12.2025 від відповідача 2 надійшов відзив, у якому він заперечив проти позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими. Зазначив, що до укладення правочину з придбання автомобіля він не був знайомий з продавцем (відповідачем 1). Автомобіль він придбав через сайт Auto.Ria. Перед покупкою автомобіля відповідач 2 замовив огляд технічного стану, під час якого було виявлено низку дефектів технічного стану та зовнішнього вигляду автомобіля. Вказані дефекти потребували усунення (ремонту), у зв`язку з чим з продавцем було узгоджено меншу ціну. Під час укладення договору відповідач 2 вжив усіх заходів для перевірки юридичної чистоти майна - автомобіль не перебував ні в розшуку, ні під обтяженням. Договір було укладено через сервіс «Дія», кошти в повному розмірі (400 000 грн) було передано готівкою продавцю у присутності дружини відповідача 2. Для ремонту автомобіля відповідач 2 поніс витрати, доказ яких просить долучити до справи. Крім того, відповідач 2 зазначає, що автомобіль перебуває зараз у володінні його та його дружини, в підтвердження чого надає докази оплати паркування у м. Київ. Зазначає, що він є добросовісним набувачем автомобіля і не міг знати про неправомірність правочину. У задоволенні позову просив відмовити. 21.11.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, у яких він звернув увагу, що мотиви, наведені відповідачем 1, щодо гострої матеріальної потреби відчуження автомобіля є надуманими. Кошти від продажу автомобіля не були спрямовані на погашення заборгованості перед банком. Факт необізнаності покупця з борговими зобов`язаннями продавця майна не має вирішального значення для кваліфікації правочину як фраудаторного. Покупець, проявляючи належну обачливість, міг скористатися інформацією про факт стягнення заборгованості з відповідача 1 через сайт «Судова влада України» та з`ясувати, що продавець автомобіля має боргові зобов`язання. 22.12.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2, у якій позивач заперечив проти доводів відповідача 2. Зазначив, що факт відсутності зв`язку між контрагентами є лише однією з ознак, що може вказувати на фраудаторність правочину і не є вирішальною. Важливим є те, що внаслідок правочину унеможливлюється звернення стягнення на майно. Жодних доказів того, що транспортний засіб мав дефекти, відповідач 2 не надав, і належним чином не обгрунтував, чому автомобіль було придбано за заниженою вартістю. Відповідач 2 міг знати про наявність боргових зобов`язань продавця автомобіля через сайт «Судова влада України». У разі визнання правочину недійсним негативні наслідки для відповідача 2 відсутні, оскільки відповідно до положень ст. 216 ЦК він має право вимагати від відповідача 1 повернення коштів, сплачених за автомобіль. Позивач просить визнати правочин недійсним, оскільки, на його думку, у справі достатньо обставин, які свідчать про фраудаторність правочину: момент вчинення правочину (після ухвалення рішення про стягнення заборгованості), після відчуження автомобіля у боржника відсутнє ліквідне та доступне для звернення стягнення майно; правочин вчинено за мінімальною ринковою ціною і отримані кошти не були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 25.12.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні 27.01.2026 представник позивача просила задовольнити позов, посилаючись на підстави, зазначені у заявах по суті, представник відповідача 2 просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві. Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, явку свого представника не забезпечив. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, з огляду на повторну неявку відповідача 1 в судові засідання, а також наявність відзиву від нього, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд встановив, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.06.2024 у справі № 908/674/24, яке набрало законної сили 20.02.2025, з відповідача 1 та фермерського господарства «РА-2013» стягнуто солідарно заборгованість на користь позивача у сумарному розмірі 1 126 148,33 гривень. Вказані обставини, які встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, носять преюдиційний характер і сторонами не оспорюються. 03.09.2024 між відповідачем 1 (як продавцем) та відповідачем 2 (як покупцем) засобами сервісу «Дія» було укладено договір № 3245/2024/4859168 купівлі-продажу транспортного засобу, а саме Jeep Renegade, 2017 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Відповідно до пункту 3.1 договору ціна автомобіля становить 400 000 гривень. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 (справі №910/16579/20) навела такі висновки. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є «вживанням права на зло». За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. У постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 Верховний Суд вказав перелік ознак фраудаторного правочину: Боржник відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості. Майно відчужене на підставі безвідплатного договору. Майно відчужене на користь близького родича. Після відчуження спірного майна у боржника відсутнє інше майно. В подальшому у постанові від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 Верховний Суд розширив перелік ознак фраудаторності правочинів, зокрема в частині оплатних договорів. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Аналізуючи надані сторонами докази, суд встановив, що у вчиненому відповідачем 1 та відповідачем 2 правочині присутні окремі ознаки, які у сукупності з іншими ознаками могли б указувати на його фраудаторний характер. Зокрема, на переконання суду, такими ознаками в цій справі є: момент укладення договору відчуження транспортного засобу (після ухвалення судового рішення господарським судом на користь позивача, але до набрання ним законної сили); відсутність іншого майна відповідача 1, на яке могло би бути звернено стягнення. Досліджуючи вказані обставини, суд констатує недобросовісний характер дій позивача, що дійсно призвів до зменшення обсягу майна та неможливість погашення заборгованості перед банком за рахунок реалізації такого майна. Суд відхиляє докази скрутного матеріального становища відповідача 1 (інвалідність, статус ВПО, утримання малолітньої дитини) як такі, що не стосуються предмета доказування. Водночас, на переконання суду, наявності лише двох згаданих ознак - за відсутності інших ознак фраудаторності вчиненого правочину - недостатньо для того, щоб зробити впевнений та неспростовний висновок про його недійсність. А саме, суду під час вирішення цієї справи не було надано належних та допустимих доказів того, що покупець автомобіля є особою, пов`язаною з продавцем; а також, що правочин було укладено за неринковою ціною, за відсутності реальної оплати ціни. Щодо ціни укладеного договору (400 000 гривень) сам позивач зазначає, що вона лежить в межах ринкової ціни згідно з публічними оголошеннями, розміщеними на сайті Auto.Ria (від 396 435 до 834 600 гривень). Суд звертає увагу позивача, що продаж автомобіля за ціною близько нижчої межі ринкових цін не свідчить про «неринковість» цієї ціни, оскільки ціни на ринку вживаних автомобілів можуть суттєво варіювати, виходячи з індивідуально набутих в процесі експлуатації характеристик та дефектів кожного окремого транспортного засобу (пробіг, режим експлуатації, участь в ДТП, рівень зношеності частин і механізмів тощо). Також суд принагідно зауважує, що у звичаях ділового обороту на ринку вживаних автомобілів достатньо поширеним є вказання завищеної ціни в первинних оголошеннях про продаж для забезпечення подальшої можливості торгу, отже ціни у публічно розміщених оголошеннях не завжди є підтвердженням дійсної ціни фактично укладених угод з купівлі-продажу транспорту. Клопотань про призначення товарознавчої експертизи або підготовки звіту оцінки вартості автомобіля на момент відчуження від сторін не надходило. Щодо посилань позивача на те, що відповідач 2 як покупець «проблемного» автомобіля під час укладення правочину повинен був діяти обачливо та перевіряти фінансовий стан продавця через сайт «Судова влада України», суд зазначає наступне. В Україні понад два десятиліття існує інститут обтяжень рухомого майна. Зокрема, 18.03.2003 було ухвалено чинний Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Крім того, чинне цивільне та господарське процесуальне законодавство (Глава 10 ЦПК України та Глава 10 ГПК України відповідно) містить дієві інструменти забезпечення позову з метою, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. За таких обставин суд критично ставиться до доводів сторони позивача, які фактично ставлять під сумнів принцип презумпції правомірності правочину, визначений ст. 204 ЦК України, покладаючи весь тягар перевірки «юридичної чистоти угоди» на потенційного покупця. Навпаки, на переконання суду, саме позивач, будучи професійним учасником фінансового ринку, діючи не лише у своїх власних інтересах (інтересах акціонерів), а й в інтересах вкладників банку, маючи у своєму підпорядкуванні підрозділи роботи з проблемними активами, юридичний підрозділ, службу безпеки, мав би вживати розумних та завбачливих заходів щодо встановлення актуального обсягу майна проблемного позичальника (та його поручителя), а також своєчасного застосування інституту обтяження та/або забезпечення позову з метою недопущення виведення активів боржника. Як вбачається з матеріалів цього позову, транспортний засіб Jeep Renegade був зареєстрований за відповідачем 1 ( [PERSON] ) 01.09.2023. З рішення господарського суду від 24.06.2024 вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідача 1 та його фермерського господарства 13.03.2024, позовні вимоги були задоволені 24.06.2024, однак жодних заходів щодо забезпечення позову позивач не вживав і відповідач 1 зміг 03.09.2024 безперешкодно продати автомобіль відповідачу 2 на підставі договору, який в цьому провадженні позивач просить визнати недійсним через його фраудаторність. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 27.05.2020 у справі № 641/9904/16-ц) виснував, зокрема, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Водночас, конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною у даному випадку та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. За наведених обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що перекладання на третіх осіб наслідків визнання недійсними договорів матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на добросовісного набувача і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Беручи до уваги вказаний висновок Верховного Суду, суд у цій справі констатує, що у випадку визнання фраудаторним правочину, яким було відчужено транспортний засіб, та в подальшому можливого застосування наслідків його недійсності, саме на відповідача 2 буде покладено весь тягар несприятливих наслідків цього спору, оскільки - у випадку визнання правочину недійсним - позивач отримає можливість звернення стягнення на автомобіль, у той час як відповідач 1 як продавець автомобіля вже отримав від відповідача 2 кошти за нього. Водночас, сам відповідач 2 (покупець автомобіля) - на відміну від інших учасників спору - не вчинив жодних дій, які б могли вказувати на його недобросовісність або професійну недбалість у наведених обставинах укладення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином, суд, дослідивши в судовому засіданні надані сторонами докази,

Outcome: dismissed