Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Вельможко А.І., звернувся до суду із позовом до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЕЛЕКТРОМЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» ІМ. А.М. КУЗЬМІНА про стягнення моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, зазначивши, що [PERSON] тривалий час працював в умовах впливу шкідливих факторів у ПрАТ «Дніпроспецсталь»), що підтверджується медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) Філії «Університетська лікарня» Харківського національного медичного університету від 01.05.2025 № 07), Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 21.05.2025 та Витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 52/25/4229/В від 18.08.2025. Тривалий період роботи у шкідливих умовах призвів до значного ушкодження здоров`я позивача та виникнення професійного захворювання. Згідно із Медичним висновком від 01.05.2025, позивачу встановлені наступні захворювання професійного характеру: - Хронічний бронхіт токсико-пилової етіології у фазі загострення. Легенева недостатність І-ІІ ступеню. - Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (третій ступінь) за класифікацією Остапкович В.О. і [PERSON] . Відповідно до Медичного висновку від 01.05.2025, підґрунтям для встановлення профзахворювання є робота в шкідливих умовах праці у ПрАТ «Дніпроспецсталь», під час виконання робіт підпадав під дію підвищених концентрацій токсичних речовин, пилу, виробничого шуму: - Mn в 1,3 рази > ГДК; заліза оксиду в 1,2 рази > ГДК; ангідриду хромового в 1,5 рази > ГДК; пил електрокорунду в 6 разів > ГДК; пил діоксиду кремнію в 1,2 9,5 разів > ГДК; виробничого шуму 81-89 дБА (ГДР 80 дБА). Актом розслідування від 21.05.2025 підтверджено наявність шкідливих виробничих факторів на робочому місці позивача: перевищення концентрацій хімічних речовин, перевищення рівня норми шуму. Внаслідок отриманих професійних захворювань позивачу встановлено третю групу інвалідності та 40% втрати працездатності, що підтверджується Витягом з рішення ЕК від 18.08.2025. Позивач вважає, що внаслідок роботи протягом тривалого часу в небезпечних для його здоров`я умовах та отримання професійного захворювання, відповідачем йому завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь кошти в якості відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн та судові витрати. Ухвалою судді від 18 листопада 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву. У відзиві в задоволенні позову просив позовні вимоги задовольнити частково та зменшити суму відшкодування до 30000, 00 грн. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що позивач був повідомлений підприємством про умови праці, про наявність важких та шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки на здоров`я, щорічно проходив медичні огляди з метою визначення можливості за станом здоров`я працювати у вказаних умовах праці. Позивачем не надано доказів щодо зміни в організації свого життя, прикладання додаткових зусиль, наявності у нього моральної шкоди у зв`язку з цим, наявність встановленого у позивача професійного захворювання не є беззаперечним доказом наявності моральної шкоди. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Вельможко А.І., які про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутнсоті, на задоволенні позовних вимог наполягають. Представник відповідача адвокат Білик О.В., яка про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Наполягає на позиції, викладеній у відзиві на позов. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши надані документи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я позивача [PERSON] , він з 07.12.1999 по 04.09.2024 працював у ПРИВАТНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «ЕЛЕКТРОМЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» ІМ. А.М. КУЗЬМІНА. Згідно з наказом № 188 від 04.09.2024 позивача було звільнено з ПрАТ «ЕЛЕКТРОМЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» ІМ. А.М. КУЗЬМІНА напідставі статті 38 КЗпП України. Таким чином, стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає 24 роки 09 місяців. Згідно із медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) Філії «Університетська лікарня» Харківського національного медичного університету від 01.05.2025 № 07, позивачу встановлені наступні захворювання професійного характеру: - Хронічний бронхіт токсико-пилової етіології у фазі загострення. Легенева недостатність І-ІІ ступеню. - Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (третій ступінь) за класифікацією Остапкович В.О. і [PERSON] . Відповідно до Медичного висновку від 01.05.2025, підґрунтям для встановлення профзахворювання є робота в шкідливих умовах праці у ПрАТ «Дніпроспецсталь», під час виконання робіт підпадав під дію підвищених концентрацій токсичних речовин, пилу, виробничого шуму: - Mn в 1,3 рази > ГДК; заліза оксиду в 1,2 рази > ГДК; ангідриду хромового в 1,5 рази > ГДК; пил електрокорунду в 6 разів > ГДК; пил діоксиду кремнію в 1,2 9,5 разів > ГДК; виробничого шуму 81-89 дБА (ГДР 80 дБА). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 травня 2025 року (Форма П-4) встановлено: комісією проведено розслідування причини виникнення у [PERSON] хронічного професійного захворювання (отруєння): 1.Хронічний бронхіт токсико-пилової етіології у фазі загострення. Легенева недостатність І-ІІ (першого-другого) ступеню (J42) - захворювання професійне, вперше встановлено у відділенні соматичної та професійної патології Філії «Університетська лікарня» ХНМУ, ЛЕК 01.05.2025 р. 2.Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (третій ступень) за класифікацією Остапкович В.Є. та [PERSON] (Н90.5)- захворювання професійне від тривалої дії шуму на виробництві, вперше встановлено у відділенні соматичної та професійної патології Філії «Університетська лікарня» ХНМУ, ЛЕК 01,05.2025 р. Діагноз супутній: Цукровий діабет, тип 1, важка форма, лабільний перебіг зі схильністю до гіпоглікемій, стан декомпенсації (Е10). Ревматоїдний артрит, акт. II ст., серопозитивний варіант з ураженням суглобів кистей, променевозап`ясткових, гомілковостопних суглобів Ro І ст. ФН І-ІІ ст. (М05). Поліостеоартрит із ураженням ключично-акроміальних суглобів І ст., ліктьових суглобів 1 ст., міжфалангових та п`ястно-фалангових суглобів кистей І-ІІ ст., кульшових суглобів І ст., колінних суглобів І-ІІ ст. (МІ3.8). Поширений остеохондроз шийного та поперекового відділів хребта (М42), спондильоз, спондилоартроз (М47), вертеброгенний міотопічний синдром (G71/1), цервікоалгія (М54.2), люмбоалгія (М54.4). Хронічний субатрофічний фарингіт, стадія нестійкої ремісії (J 31.2). Міопія слабкого ступеню (Н52.1), гіпертонічна ангіопатія сітківки обох очей (Н36.8). Професійні захворювання встановлені вперше. Хронічне професійне захворювання (отруєння) виникло за таких обставин: Бригадир на обробленні, сортуванні, прийманні, здаванні, пакетуванні та пакуванні металу й готової продукції прокатного цеху ПрАТ «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» здійснює організацію, керівництво підлеглими працівниками та координацію їх роботи, організує виробничий процес по підготовці і обробці прокату (різання, правка, видалення поверхневих пороків металу на готовому прокаті), контролює приймання, сортування, маркування, пакування і здавання готової металопродукції, забезпечує своєчасну подачу металу до агрегатів обробки та столам приймання металопродукції та інше. Внаслідок тривалого стажу роботи [PERSON] в умовах впливу шкідливих виробничих факторів у ПрАТ «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» (стаж роботи 24 роки 09 місяців), у службі шляху ЗКПМБ «Запоріжелектротранс» (стаж роботи - 00 років 07 місяців) та відсутності правових підстав для переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю скарг на стан здоров`я під час проходження хворим періодичних медичних оглядів. 18. Причина виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння). Наявність на робочому місці бригадира на обробленні, сортуванні, прийманні, здаванні, пакетуванні та пакуванні металу й готової продукції прокатного цеху ПрАТ «ДРІПРОСПЕЦСТАЛЬ» (стаж роботи - 18 років 05 місяців) наступних шкідливих виробничих факторів: І. Хімічні фактори: - концентрації кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу 2-10% перевищують ГДК в 1,2-1,25 рази (4.8-5.03 мг/м3 при ГДК - 4.0 мг/м3)., концентрація електрокорунду перевищує ГДК у 6 разів (36.0 мг/м' при ГДК - р.О мг/м3), згідно з «Державними медико-санітарними нормативами допустимого вмісту хімічних і біологічних речовин у повітрі робочої зони», затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я від 09.07.2024 №1192 (далі - Державні медико-санітарні нормативи № 1192). II. Шум: еквівалентний рівень шуму перевищує ГДР на 5-9 дБА (85-89 дБА, при ГДР - 80 дБА) по ДСН 3.3.6.037-99 «Санітарні норми шуму, ультразвуку та інфразвуку». Наявність на робочому місці правильника прокату і труб на обробці металу прокатного цеху ПрАТ «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» (стаж роботи - 04 роки З місяців) наступних шкідливих виробничих факторів: Хімічні фактори: - концентрації кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу 2-10% - перевищують ГДК у 5,6-9,5 рази (22,4-38,0 мг/м3 при ГДК - 4.0 мг/м3), згідно з Державними медико-санітарними нормативами № 1192. Шум: еквівалентний рівень шуму перевищує ГДР на 1-2 дБА (81-82 дБА, при ГДР - 80 дБА) по ДСН 3.3.6.037-99 «Санітарні норми шуму. 3. Наявність на робочому місці газорізальника прокатного цеху ВАТ ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» (стаж роботи - 01 рік 06 місяців) наступних шкідливих виробничих факторів: І. Хімічні фактори: - концентрація ангідриду хромового перевищує ГДК в 1.5 рази (0,015 мг/м3 при ГДК - 0,01 мг/м3), згідно з Державними медико-санітарними нормативами №1192; - концентрація кремнію діоксиду аморфного у суміші з оксидами марганцю у вигляді аерозолю конденсації з вмістом кожного із них не більше ніж 10 % перевищує ГДК у 2,5 рази (2.5 мг/м3 при ГДК - 1,0 мг/м3), згідно з Державними медико-санітарними нормативами № 1192. ІІ. Шум: еквівалентний рівень шуму перевищує ГДР на 1 дБА (81 дБА при ГДР - 80 дБА) по ДСН 3.3.6.037-99 «Санітарні норми шуму, ультразвуку та інфразвуку». 4. Наявність на робочому місці електрогазозварника в службі шляху ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс» (стаж роботи - 00 років 07 місяців) наступних шкідливих виробничих Факторів: І. Хімічні Фактори: - концентрація марганцю у зварювальних аерозолях за його вмісту до 20% перевищує ГДК в 1,3 рази (0,26 мг/м3 при ГДК - 0.2 мг/м3), згідно з Державними медико-санітарними нормативами № 1192. - концентрація озону перевищує ГДК в 1,4 рази (0,14 мг/м3 при ГДК - 0.1 мг/м3), концентрація азоту оксидів (в перерахунку на NО2) не перевищує ГДК (4,6 мг/м3 при ГДК - 5,0 мг/м3), концентрація вуглецю (II) оксиду не перевищує ГДК (5,2 мг/м3 при ГДК 20,0 мг/м3). З урахуванням ефекту сумації речовин односпрямованої дії, їх концентрації перевищують ГДК у 2,55 рази, згідно з Державними медико-санітарними нормативами № 1192. - концентрація кремнію діоксиду аморфного у суміші з оксидами марганцю перевищує ГДК в 1,23 рази (1,23 мг/м3 при ГДК - 1,0 мг/м3), концентрація заліза (Ш) оксиду перевищує ГДК в 1,2 рази (7.2мг/м3 при ГДК - 6.0 мг/м3). З урахуванням ефекту сумації речовин односпрямованої дії, їх концентрації перевищують ГДК у 2,43 рази, згідно з Державними медико-санітарними нормативами № 1192. Відповідно до витягу з рішення експертної комісії з оцінювання повсякденного функціонування особи № 52/ 25/ 4229 / B від 11.08.2025, позивачу встановлено третю групу інвалідності за захворюваннями: Основний діагноз: J44.8 Інша уточнена клінічна обструктивна хвороба легені. Супутні діагнози: М05.38 - Ревматоїдний артрит з залученням інших органів та систем, інші локалізації. Е10.69 - Цукровий діабет типу 1 з іншими уточненими ускладненнями. Н90.3 Нейросенсорна втрата слуху. Двостороння. Ускладнення основного діагнозу: U83.5 Хронічна дихальна недостатність. Втрата працездатності становить 40%. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.43 Конституції України, ст.2 КЗпП України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Згідно зі ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Перелік професійних захворювань за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, затверджується КМУ. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до норм ст.1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд першої інстанції правильно зіставив глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому, врахував: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Iталії») i в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ вiд 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст . 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного суду України від 27.01.2004 по справі № 1-9/2004, ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі i застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв i тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. В ході розгляду справи судом встановлено, що умови праці на підприємствах відповідачів (на робочих місцях) не відповідали безпечним стандартам, що підтверджується актом розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 22 березня 2024 року. Судом встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, що полягає в тому, що [PERSON] втратив професійну працездатність, 11.08.2025 його визнано особою з інвалідністю третьої групи за професійними захворюваннями, та встановлено ступень втрати працездатності 40%. Надані позивачем вищезазначені докази у їх сукупності дають підстави для висновку про наявність у позивача стійкої втрати працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та права на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках,наслідків,що наступили. Твердження відповідача про те, що позивач був обізнаний із шкідливими умовами праці, погодися на них добровільно, а також те, що під час роботи на стан здоров`я не скаржився, за результатами періодичних медичних оглядів визнавався придатним для роботи за професією, і фактично приховав погіршення стану свого здоров`я, чим сприяв настанню більш тяжких наслідків, суд відхиляє через те, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці та його обов`язок дбати про своє здоров`я жодним чином не знімає з відповідачів обов`язку виконати вимоги ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» щодо забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та не звільняє від відповідальності за їх невиконання. При цьому, суд враховує, що причиною професійних захворювань позивача є не сама по собі робота в шкідливих умовах, а робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого процесу протягом тривалого часу. Визначення позивача придатним для роботи за професією за результатами періодичних медичних оглядів жодним чином не виключає наявність у нього хронічних професійних захворювань і відповідно відповідальність підприємства за шкоду, спричинену ушкодженням здоров`я. Те, що ці захворювання є професійними, було встановлено саме висновком спеціалізованого медичного закладу. Суд враховує, що після втрати працездатності у позивача змінилися умови життя, він повинен періодично проходити лікування, докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Обставини справи свідчать про те, що позивач має ряд хронічних захворювань, у зв`язку з чим відчуває фізичний біль, потребує постійного медикаментозного та іншого лікування, перебуває під спостереженням лікарів, лікарями йому рекомендовано проходити стаціонарне лікування, він не може виконувати тяжкий фізичний труд. Вказане однозначно викликає у позивача відповідні фізичні та душевні страждання і вимагає від нього докладання додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд враховує, що згідно з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17, право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Водночас, зазначений висновок стосувався визначення періоду виникнення у потерпілого права на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки (пункти 35, 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17). У вказаній справі момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди мав значення для визначення особи, яка має виплачувати таке відшкодування (за рахунок Фонду чи за рахунок роботодавця). Конституційний Суд України у рішенні від 08.10.2008 у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Також Законом України від 28.12.2014 № 77-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено в новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набув законної сили 01.01.2015. Частина 8 ст.36 цього Закону передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Таким чином, у разі отримання працівником професійного захворювання таку шкоду потерпілій особі повинен відшкодувати роботодавець на підставі ст.237-1 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина роботодавця не відноситься до обов`язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівникові моральних страждань під час виконання своїх трудових обов`язків. Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Отримані позивачем захворювання вимагають від нього продовження лікування, призвели до втрати професії, яка була джерелом його доходу, через больові відчуття та незручності погіршили якість його життєдіяльності і як наслідок порушили його нормальні життєві зв`язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем надано достатньо доказів, за якими можна судити про наявність в нього фізичних або психічних страждань. Крім того, у п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 № 1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Роз`яснення умов праці і можливості їх впливу на здоров`я не виключає відповідальності підприємства у разі настання негативних наслідків. Добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці та його обов`язок дбати про своє здоров`я жодним чином не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» щодо забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та не звільняє від відповідальності за їх невиконання. При цьому суд враховує, що причиною професійного захворювання позивача є не сама по собі робота в шкідливих умовах, а робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого процесу. Визначення позивача придатним для роботи за професією за результатами періодичних медичних оглядів жодним чином не виключає наявність у нього хронічних професійних захворювань і відповідальність підприємства за шкоду, спричинену ушкодженням здоров`я. Сам факт втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положеннями ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За таких обставин, з урахуванням вимог ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, наявності на робочому місці відповідача шкідливих виробничих факторів, тих обставин, що професійне захворювання у позивача пов`язано із роботою в небезпечних і шкідливих умовах на підприємстві відповідача, і що таке захворювання завдало потерпілому моральної шкоди, фізичних і моральних страждань, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 40000,00 грн. Щодо оподаткування моральної шкоди, судом встановлено, що відповідно до пп.а) пп. 164.2.14 пункту 162.2 ст. 162 Податкового кодексу України (далі ПК України) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податків включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Суд акцентує увагу відповідача на тому, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, а тому вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження його здоров`я на виробництві. Подібні правові висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 (провадження № 61-18490 св 21). Отже, суд прийшов до висновку щодо стягнення суми моральної шкоди без урахування утримання податку з доходів і зборів. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. При вирішенні питання про судові витрати, суд виходить із наступного. Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За п.1) ч.3. ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно ч.2. ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п.1) ч.2. ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої статті 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial