Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

Позивач системою «електронний суд» звернувся до суду із даним позовом, в якому вказав, що 03.12.2019 року між Акціонерним товариством «Мегабанк» та відповідачем укладено договір № TDB.2019.0991.2668 про відкриття рахунків, видачу та обслуговування платіжних карток МПС з відкриттям кредитної лінії. У подальшому, 03.09.2024 року АТ «Мегабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» укладений договір про відступлення прав вимоги. Також, 27.12.2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» уклало з ТОВ «ФК Єврокредит» договір про відступлення прав вимоги. Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 25531,42 грн, з яких: 8170,03 грн. заборгованість за кредитом; 17361,39 грн. заборгованість по сплаті відсотків. Ухвалою від 26 вересня 2025р. провадження по справі було відкрито та її розгляд призначено у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 30 жовтня 2025р. розгляд справи переведено у загальне позовне провадження. Ухвалою від 02 грудня 2025р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача подав до суду заяви, в яких просив розглядати справу у його відсутності. Відповідач у судовому засіданні зазначив, що проти позову заперечує, та просив застосувати до правовідносин строки позовної давності. Надав пояснення про те, що дійсно укладав із АТ «Мегабанк» договір та отримав кредитну картку з кредитним лімітом. Він в силу скрутного майнового стану не зміг сплатити борг, і дійсно утворилася заборгованість у розмірі 8170,03 грн. Строк кредитування був визначений у пункті 2.2.7 договору до 28.11.2020. Вкзав, що банк, у порушення норм ЦК України, незаконно нараховував йому відсотки після 28.11.2020, але у якому розмірі ці нарахування він зазначити не може. Також, він не знає, якою програмою кредитування він користувався «todobank» чи «todobank+». Зазначив, що не може вказати, чи правомірно було відступлено право вимоги до нього, як до боржника, але про перехід права вимоги його ніхто не повідомляв, і нові кредитори до нього з питань повернення боргу не зверталися. Також у повній мірі заперечував проти стягнення з нього витрат на правову допомогу, вважаючи такі витрати не обґрунтованими. Суд, вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 29 листопада 2019 між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та [PERSON] було укладено Договір № TDB.2019.0991.2668 про відкриття рахунків, видачу та обслуговування платіжних карток МПС із відкриттям кредитної лінії. За пунктом 1.1. вказаний договір є договором приєднання до Правил обслуговування клієнтів за платіжними картками todobank у АТ «МЕГАБАНК». Підписання сторонами цього договору вважається одночасно підписанням правил, у зв`язку з чим правила не підлягають додатковому та/або подальшому підписанню. Договір разом з правилами, тарифами на послуги банку, вступають в силу для сторін одночасно з підписанням цього договору і складають єдиний договір. За пунктом 1.2 банк відкриває клієнту: поточний рахунок в гривні; поточний рахунок 2 в доларах США; поточний рахунок в Євро; на підставі отриманої від клієнта заяви-анкети встановленого зразка, а також видає платіжну картку міжнародної платіжної системи. У пункті 2.2. договору встановлено, що максимальний кредитний ліміт складає 200 000.00 грн., пільговий період для нарахування процентів по заборгованості, що виникла внаслідок здійснення операцій в торгово-сервісних мережах до 62 днів; реальна річна процента ставка 87,30%. Також встановлено, що процентна ставка за користування кредитним лімітом становить 56% річних за тарифним пакетом «todobank» та 48% річних за тарифним пакетом «todobank+». У пункті 2.2.7 вказано, що кінцевий строк, до якого має бути сплачена заборгованість за доступним лімітом кредитної лінії у повному обсязі до 28.11.2020 року. (а.с. 48) Згідно Тарифного плану, який є додатком №1 до договору № TDB.2019.0991.2668, строк кредитування у пункті 8.3 визначено у 12 місяців. (зворотній бік аркуша справи 50) Таким чином, судом встановлено, що строки кредитування за п.2.2.7 Договору № TDB.2019.0991.2668 від 29.11.2019 та п.8.3 Тарифного плану, що є додатком №1 до цього договору, сторони погодили у 12 місяців, тобто до 28.11.2020 року. Згідно довідки-розрахунку, складеної уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Мегабанк», заборгованість [PERSON] за кредитним договором № TDB.2019.0991.2668 станом на 03.09.2024 становить 25531,42 грн та складається з 8170,03 грн основного боргу та 17361,39 грн заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками. (а.с. 31) 03.09.2024 відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024, між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» був укладений Договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» набув право вимоги до Боржників за Основними договорами (а.с. 10) Згідно до витягу з Додатку №1 до договору № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, від АТ «Мегабанк» до ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» передано право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № TDB.2019.0991.2668 на загальну суму 25531,42 грн (а.с. 62). 27.12.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» Договір №1/12 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» набуло право вимоги і є поточним кредитором щодо заборгованості Боржників за Основними Договорами, (а.с. 11-17) Згідно до витягу з Додатку №1 до договору про відступлення прав вимоги, від ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» до ТОВ «ФК Єврокредит» передано право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № TDB.2019.0991.2668 на загальну суму 25531,42 грн (а.с. 32). З виписки за особовим рахунком [PERSON] вбачається, що він користувався кредитним лімітом (а.с. 34-39) Відповідно до положень частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 910/5737/15-г, від 20.03.2020 у справі № 906/703/16, від 06.02.2020 у справі № 908/2251/18, від 15.08.2019 у справі № 904/4253/17, від 16.04.2020 по справі № 5023/5604/11. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2статті 11 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Тож, згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. Згідно з положеннями чинного законодавства України, зокрема, відповідно до норм Цивільного кодексу України, передача права вимоги може здійснюватися шляхом відступлення права вимоги. Суд вважає доведеним укладення кредитного договору між АТ «Мегабанк» та [PERSON] кредитного договору 29.11.2019. Відповідач визнає наявність у нього боргу за тілом кредиту у розмірі 8170,03 грн. За наданими до суду доказами встановлено, що позивач набув усі права первісного кредитора АТ «Мегабанк», та станом на 03.09.2024 у кредитора є наявною заборгованість за кредитним договором. Що стосується розміру цієї заборгованості, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. [PERSON] визнав наявність заборгованості з тіла кредиту у розмірі 8170,03 грн, але вказав, що відсотки неправомірно нараховувалися банком понад визначений у договорі строк кредитування після 28.11.2020. При цьому [PERSON] не скористався правом на подання власного розрахунку, хоча таке право суд йому роз`яснив. Сторони погодили строки кредитування за п.2.2.7 Договору № TDB.2019.0991.2668 від 29.11.2019 та п.8.3 Тарифного плану, що є додатком №1 до цього договору, - у 12 місяців, тобто до 28.11.2020 року. Як вбачається з виписки з особового рахунку, відсотки нараховувалися за період з 03.12.2019 по 02.12.2022 та їх частина була погашена. Так, усього було нараховано відсотки на суму 12066,75 грн та погашено 6183,74 грн. Різницеюміж цими сумами є 5883,01 грн. У період з 03.12.2019 по 28.11.2020, тобто до закінчення строку кредитування було нараховано відсотки у розмірі 62,06 грн 30.06.2020, 0,24 грн 30.06.2020, 6,20 грн 31.07.2020. З них сплачено 62,30 грн 27.07.2020 та 6,20 грн 26.08.2020. Таким чином, відсотки до 28.11.2020 року сплачені. Усі інші нарахування відсотків відбувалися після 28.11.2020 року. З цього приводу суд зазначає наступне. За змістом ст. 1048 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18. При зверненні до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 17361,39 грн, яка утворилася після 28.11.2020, тобто після закінчення погодженого сторонами у договорі та додатку до договору строку кредитування у 12 місяців. Таким чином, вбачається, що відсотки за користування наданим кредитом продовжували нараховуватись поза межами строку кредитування у 2 місяців тобто після 28.11.2020. Відомостей про пролонгацію цих строків між банком та позичальником матеріали справи не містять. Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18). В даному випадку з поданих до суду матеріалів вбачається, що позивачем було заявлено до стягнення з відповідача проценти за користування кредитними коштами поза межами строку кредитного договору. При цьому позовних вимог про стягнення грошових коштів за прострочення виконання зобов`язання відповідно до правил ст. 625 ЦК України позивач не заявляв. Позивачем ставляться вимоги про стягнення саме тіла кредиту та процентів. Розрахунку заборгованості в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач не надавав та вимог про стягнення таких коштів не заявляв. У зв`язку із цим, до спірних правовідносин слід застосувати вищевказані правові висновки касаційного суду щодо обмеження нарахування процентів за користування кредитом строком дії договору. За неповернення кредитних коштів після закінчення строку, на який вони були видані, може настати відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, проте регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16. Отже, позивач ототожнює відсотки за користування кредитними коштами та відсотки, які підлягають сплаті боржником за прострочення виконання зобов`язання, що суперечить вимогам чинного законодавства. За таких умов, враховуючи відсутність доказів про заборгованість з відсотків станом на 28.11.2020 року, вимога про стягнення боргу з відсотків, що утворилася після цієї дати в розмірі 17361,39 грн задоволенню не підлягає. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечення. Суд не приймає посилання відповідача про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності у зв`язку із наступним. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Так, відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», прийнятої відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України був встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України був неодноразово продовжений (від 25 березня 2020 року № 338, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 23 лютого 2022 № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 № 928). Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року №1423 вносились зміни до постанов Кабінету Міністрів України до від 25 березня 2020 року № 338 та від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якими продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30 червня 2023 року. Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Також, строки позовної давності були зупинені на час воєнного стану: у розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України внесені доповнення пунктом 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Відновлення строків позовної давності передбачено Законом від 14.05.2025 №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» (далі Закон №4434). Закон №4434 передбачає виключення з Цивільного кодексу України (далі ЦКУ) пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення», який передбачав зупинення перебігу позовної давності, передбаченої ЦКУ, на період дії воєнного стану. Закон №4434 набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування - з 04.09.2025, і саме із цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності. Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, у даних правовідносинах строки позовної давності не можна вважати пропущеними. У зв`язку із викладеним позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8170,03 грн. Що стосується стягнення з відповідача судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.2 ст.141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial