Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини. Позов мотивував тим, що 25 лютого 2017 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який розірвано рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 06 вересня 2019 року. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 22 травня 2019 року Драбівським районним судом Черкаської області було видано судовий наказ про стягнення аліментів на дитину з батька на користь її матері [PERSON] у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати пред`явлення заяви про видачу судового наказу, тобто з 11.05.2019 року. Судовий наказ було пред?явлено відповідачкою до органів ДВС. 04.12.2020 на підставі письмової заяви [PERSON] старшим державним виконавцем Драбівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Носенком В.М. була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. В даній заяві відповідачкою було підтверджено, що заборгованість за виконавчим документом була відсутня. Рішенням виконавчого комітету Драбівської селищної ради № 8 від 11.01.2024 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини» визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком. Місце проживання сина підтверджується витягом з реєстру територіальної громади. Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2025 року по справі № 692/247/25 припинено стягнення аліментів, які стягують згідно судового наказу Драбівського районного суду Черкаської області від 22 травня 2029 року у справі № 692/708/19 з боржника [PERSON] . Позивач є єдиним з батьків хто постійно виховує, забезпечує та утримує сина: займається його лікуванням, бере участь у шкільному житті, систематично відвідує гуртки, відвідують логопеда з сином. Позивач повністю самостійно власними силами матеріально і фінансово забезпечує сина. Відповідачка уникає своїх обов`язків по відношенню до сина. З 2019 року вона проживає окремо від дитини, не бере участі у вихованні та розвитку дитини, не сплачує аліменти, не відвідує лікувальні заклади з ним коли син хворіє, не пояснює шкільний матеріал. Встановлення даного факту позивачу необхідно з метою захисту та реалізації законних прав дитини, можливого ініціювання позбавлення матері батьківських прав, якщо вона не змінить ставлення до дитини, а також прав батька - отримання додаткових трудових гарантій, можливість звертатися до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини. Крім того, позивач також матиме відстрочку від мобілізації, відповідно до п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». В судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснив суду, що він самостійно виховує та утримує сина, мати бачить дитину рідко, матеріально не забезпечує дитину та не виховує її. Представник позивача позов підтримав, пояснив суду, що дитина проживає з батьком, він забезпечує її матеріально, виховує, піклується про здоров`я дитини, натомість відповідачка не виконує своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Відповідачка заперечувала проти позовних вимог, пояснила суду, що дійсно вона проживає окремо від дитини в іншому населеному пункті, проте не з 2019 року як вказано у позові, а з 2022 року, з позивачем у них була домовленість про те, що він буде проживати з дитиною, аліменти вона дійсно не платить, так як не вважає це за потрібне, речі які вона купувала дитині, батьком дитини не приймались, з дитиною вона періодично бачиться та спілкується, проте це не завжди подобається батьку дитини, через що у них виникають конфлікти і були випадки коли вона викликала поліцію, просила суд відмовити у позові. Представник відповідачки заперечував проти позовних вимог, вказав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, так як не було заявлено матеріальної вимоги у позові, позов необґрунтований, а факт самостійного виховання дитини повинен підтверджуватися доказами про дійсно повне самостійне виховання дитини, просив суд відмовити у позові. Представниця третьої особи вважає, що позов підлягає задоволенню, так як мати дитини не виконує своїх батьківських обов`язків, а вихованням та утриманням дитини займається батько. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, їх представників, третю особу, свідків, суд дійшов до наступного. Позивач є батьком, а відповідачка матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 06.09.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач зареєстрований з дитиною по одній адресі, про що свідчать витяги з Реєстру територіальної громади та проживає разом з дитиною, даний факт відповідачкою не заперечується. Місце проживання дитини визначено за рішенням виконавчого комітету Драбівської селищної ради № 8 від 11.01.2024 з батьком. З пояснень сторін вбачається, що дитина спілкується з мамою, мати навідується до дитини по можливості, між мамою та [PERSON] добрі відносини. Суд вважає, що у зв`язку з тим, що місце проживання дитини визначено з батьком, а мати проживає окремо в іншому населеному пункті, тому частину своїх обов`язків, такі які потребують постійного знаходження поряд з дитиною (відвести дитину до школи, вивчити уроки, сходити до лікаря за потреби, тощо) мати дитини не виконує з об`єктивних причин. При цьому з наданих пояснень та довідки про заборгованість по аліментах підтверджується той факт, що мати дитини не приймає участі в матеріальному утриманні дитини. (розрахунок по виконавчому провадженню № 78431797 про заборгованість [PERSON] по аліментах станом на грудень 2025 року у сумі 28381,42 грн.) Показами свідків [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача, підтверджується той факт, що мати відвідувала дитину рідко, а весь тягар виховання та утримання дитини несе батько, проте, дані покази суд оцінює критично, в сукупності з іншими доказами, так як твердження свідків про учать матері у вихованні дитини ґрунтуються на їх спогадах, вони не проживали спільно з дитиною та не можуть знати всіх випадків відвідування матері дитини. Досліджені фотознімки які були надані стороною відповідачки свідчать про добрі відносини дитини та матері, та про те, що вона періодично проводить час з дитиною. Рішенням виконавчого комітету Драбівської селищної ради № 198 від 13.11.2025 затверджено висновок органу опіки та піклування Драбівської селищної ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини [PERSON] батьком [PERSON] , яким даний факт на їх думку встановлений. Ст.141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Ч. 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Аналізуючи надані суду докази, суд вважає, що факт виховання дитини виключно позивачем не знаходить свого підтвердження, оскільки мати дитини підтримує з нею відносини, спілкується, а отже має виховний вплив на дитину, при цьому ступінь такого спілкування або не виконання мамою окремих своїх обов`язків суд вважає оціночним поняттям, яке загалом не може спростувати такий факт як неіснуючий. Щодо неутримання дитини, то даний факт має місце як свідоме невжиття достатніх заходів для виконання свого обов`язку. Проте, незважаючи на встановлені судом обставини суд вважає, що в позові слід відмовити. Метою звернення до суду та необхідність встановлення юридичного факту, суд вважає отримання позивачем відстрочки від мобілізації, так як для цієї мети закон прямо передбачає необхідність встановлення такого факту. Інші мети використання такого факту не передбачають необхідність мати виключно рішення суду. Аналіз п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543 вказує на те, що факт самостійного виховання та утримання дитини повинен мати безальтернативний характер, тобто участь матері в утриманні та вихованні дитини з об`єктивних підстав повинна виключатися взагалі, і в найкращих інтересах для дитини у такому разі буде знаходження її з батьком замість знаходження дитини з іншими особами під час мобілізації батька дитини до ЗСУ. Оскільки досліджені докази свідчать про те, що мати дитини приймає участь у житті дитини, має змогу і бажає виховувати та утримувати дитину, тому даний випадок не є випадком самостійного виховання та утримання дитини батьком в розумінні вищевказаного закону. На підставі ст. 141, 150, 151 Сімейного кодексу України, п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543, ст.141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed