Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Укр Кредит Фінанс», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Сіщук Володимир Васильович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування позову вказувала, що 1 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі № 3603 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» суми заборгованості за кредитним договором № 0489-7488 від 18 вересня 2020 року у розмірі 34 350,00 грн. Вищевказаний виконавчий напис пред`явлений відповідачем до примусового виконання та приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] від 02.08.2021. В подальшому приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. вчинено ряд виконавчий дій, зокрема щодо стягнення з неї заборгованості у розмірі 7 803,98 грн. Позивач посилається на те, що виконавчий напис вчинено з грубим порушенням норм чинного законодавства. Так, нотаріус не переконався у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом та не перевірив наявність документів, що підтверджують безспірність заборгованості, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вказує, що оскільки виконавчий напис № 3603 підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а тому наявні підстави, у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України, для стягнення з Товариства безпідставно набутих коштів у розмірі 7 803,98 грн. Разом із позовною заявою представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича, вчиненого 1 червня 2021 року та зареєстрованого у реєстрі за № 3603, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованості у розмірі 34 350,00 грн. Ухвалою судді від 26 серпня 2025 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Заперечуючи проти подачі первісного позову, 10 вересня 2025 року від ТОВ «Укр Кредит Фінанс» надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування пред`явлених зустрічних позовних вимог Товариство вказувало, що 18 вересня 2020 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0489-7488, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 20 000,00 грн., зі строком кредитування - 10 тижнів. Вказаний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації [PERSON] на веб-сайті в мережі Інтернет https://navse.com.ua та підписанням кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, що передбачено Законом України «Про електронну комерцію». Товариство вказувало, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, чим порушила умови кредитного договору. Станом на 28.08.2025 у неї виникла заборгованість на загальну суму 34 350,00 грн., що складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 20 000,00 грн., та простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 14 000,00 грн. При цьому, зазначив, що при вказаному розрахунку заборгованості було враховано суми отриманих коштів в погашення заборгованості за кредитним договором, а саме: 7 603,98 грн., що надійшли в рамках виконавчого провадження № [NUMBER]. Посилаючись на те, що кошти позичальника у розмірі 7 603,98 грн. вже зараховані на погашення заборгованості за кредитним договором, Товариство просило задовольнити позов та стягнути із [PERSON] в рахунок заборгованості за кредитним договором кошти у розмірі 7 603,98 грн. та просив провести зустрічне зарахування таких сум. Крім того, представник відповідача разом із зустрічною позовною заявою подав заяву про розгляд справи у його відсутність, зустрічні позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. 10 вересня 2025 року від представника відповідача [PERSON] за первісним позовом надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання вказує, що стягнуті з [PERSON] за виконавчим провадженням суми авансового внеску та витрат на організацію та повернення виконавчих дій зараховані на рахунок приватного виконавця, а не Товариства, а відтак, ТОВ «Укр Кредит Фінанс» може відповідати виключно в межах суми, що надійшла на його рахунок, а саме: 7 603,98 грн. Крім того, просить відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем до суду не надано детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом із зазначенням витраченого часу по кожному із видів робіт, та розрахунком вартості виконання кожного із виду робіт з врахуванням витраченого на це часу, оформленого у встановленому законом порядку, або зменшити суму витрат на правничу допомогу до 2 500,00 грн. Ухвалою суду від 1 жовтня 2025 року заяву позивача про забезпечення позову - задоволено, зупинено стягнення на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича, вчиненого 1 червня 2021 року та зареєстрованого у реєстрі за № 3603, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованості у розмірі 34 350,00 грн. Ухвалою суду від 1 жовтня 2025 року зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до спільного розгляду із позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Сіщук Володимир Васильович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку з прийняттям зустрічного позову визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 12 жовтня 2025 року від представника позивача Калініна С.К. надійшло клопотання, у якому останній просить відмовити у прийнятті зустрічної позовної заяви. Ухвалою суду від 9 грудня 2025 року закінчено підготовче провадження у даній справі та призначено її розгляд по суті у відкритому судовому засіданні, з повідомленням сторін. 18 грудня 2025 року від представника позивача Калініна С.К. надійшли додаткові пояснення на зустрічну позовну заяву, у яких останній просить відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. В судове засідання учасники судового розгляду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 1 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі № 3603 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованості за кредитним договором № 0489-7488 від 18 вересня 2020 року у розмірі 34 350,00 грн. 2 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 1 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., що зареєстрований в реєстрі за № 3603. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями-не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису-надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності-це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та виходячи з системного аналізу статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й встановити та зазначити у рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18). З матеріалів справи слідує і дана обставина була встановлена в судовому засіданні, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не дотримано вимог щодо безспірності заборгованості позивача перед відповідачем,оскільки сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості позивача. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку, а відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. За встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Ураховуючи те, що нотаріус вчинив виконавчий напис з порушенням норм чинного законодавства, не перевірив безспірності заборгованості, тому наявні підстави для задоволення позову. В роз`ясненнях, викладених в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», затверджених постановою від 07 лютого 2014 року № 2, у 10 пункті роз`яснень зазначено, що, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом України «Про нотаріат» № 3425-XII. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що факт безспірності підпадає під об`єктивний сумнів, стверджувати протилежне підстави відсутні, а тому зазначений виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, тобто позов в цій частині є обґрунтованим. Щодо вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту статті 1212 ЦК України вбачається, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права а збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося. Частинами 2, 3 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Верховний Суд у постанові від 8 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21) зазначив, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст.1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до ст. 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Так, відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщука В.В. від 08.08.2025 № 10354 встановлено, що в рамках виконавчого провадження № [NUMBER] від 02.08.2021 з [PERSON] стягнуто грошові кошти у загальному розмірі 8 564,39 грн., з яких: 760,41 грн. - основна винагороди приватного виконавця; 200,00 грн. - повернення авансового внеску стягувача та витрат на організацію та проведення виконавчих дій; 7 603, 98 грн. - суму, що перерахована стягувачу. Разом з тим, суд зауважує, що повернення авансованого внеску стягувача та витрат на організацію та проведення виконавчих дій у розмірі 200,00 грн., не підлягають стягненню з ТОВ «Укр Кредит Фінанс», з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Згідно з ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби передбачено Розділом X Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Враховуючи те, що чинним законодавством передбачений інший порядок оскарження дій приватного виконавця, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин в частині стягнення з ТОВ «Укр Кредит Фінанс» авансований внесок та витрат на організацію та проведення виконавчих дій у розмірі 200,00 грн., що були стягнуті із [PERSON] в рамках виконавчого провадження № [NUMBER]. Отже, позовні вимоги [PERSON] про повернення безпідставно набутих грошових коштів є обґрунтованими, проте, підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 7 603,98 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір, який підлягав сплаті за подання позову та заяви про забезпечення позову, стягується з ТОВ «Укр Кредит Фінанс» в дохід держави. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то в дохід держави за рахунок відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 180,19 грн. (1 211,20/100*97,44%) та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн., то слід зазначити наступне. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у частині першій ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до частини другої ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до частини четвертої ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що професійну правничу допомогу позивачу надавав адвокат Калінін С.К. на підставі Договору про надання професійної правничої допомоги № б/н/25 від 1 серпня 2025 року, Додатку № 1 до Договору про надання професійної правничої допомоги № б/н/25 від 1 серпня 2025 року, ордеру № 1306273 від 1 серпня 2025 року та Акт виконаних робіт (надання послуг) від 21 серпня 2025 року, відповідно до яких вартість витрат на правничу допомогу складає 6 000,00 грн. Представник позивача у відзиві на позовну заяву просила зменшити суму витрат на професійну допомогу до середньо ринкової вартості, а саме: до 2 500,00 грн. Суд, ураховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи обґрунтованість розміру зазначених витрат, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог у розмірі 5 846,40 грн. (6000/100*97,44). Щодо зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст. 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049). Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено у ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Суд встановив, що 18 вересня 2020 року між ТОВ «Укр Кредит фінанси» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0489-7488, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 20 000,00 грн., зі строком кредитування 70 календарних днів (10 тижнів). Вказаний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації [PERSON] на веб-сайті в мережі Інтернет https://creditkasa.ua та підписанням кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, що передбачено Законом України «Про електронну комерцію». Звертаючись із зустрічним позовом, Товариством було зазначено, що грошові кошти у розмірі 7 603,98 грн., тобто сума, яка підлягає поверненню позивачу за первісним позовом вже зарахована на погашення заборгованості за кредитним договором, в зв`язку з чим просило задовольнити позов та провести зустрічне зарахування грошових сум. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стороною позивача не надано належних та достовірних доказів того, що нею не укладався кредитний договір, вона не отримувала кредитні кошти. Так, факт отримання грошових коштів у розмірі 20 000,00 грн. підтверджується листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про перерахування коштів від 18 вересня 2020 року та довідкою про перерахування суми кредиту № 0489-7488 від 18 вересня 2020 року [PERSON] . Крім того, з наданого ТОВ «Укр Кредит Фінанс» розрахунку заборгованості станом на 28 серпня 2025 року слідує, що [PERSON] , отримавши кредитні кошти, частково їх сплачувала. Належних та допустимих доказів на спростування доводів зустрічної позовної заяви позивачем надано не було як і не було спростовано розмір виниклої заборгованості перед Товариством. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що первісний слід задовольнити частково та зустрічний позов слід задовольнити у повному обсязі. Пунктом 12 ст. 265 ЦПК України передбачено право суду на проведення зустрічного зарахування грошових сум. Враховуючи вказану норму права, суд вважає за доцільне провести зустрічне зарахування грошових сум, що підлягають до стягнення за первісним і зустрічним позовами, стягнувши з [PERSON] на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 0489-7488 від 18 вересня 2020 року у розмірі 7 603,98 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» підлягає також стягненню судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial