Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

25 квітня 2025 року представник позивача [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить суд : визнати право власності в порядку спадкування на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , за позивачем [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] . За життя спадкодавець заповіт не склав. Позивач у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Позивач та відповідачі прийняли спадщину шляхом подання заяви до приватного нотаріуса. У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок позивачу було відмовлено через відсутні правовстановлюючі документи. З цих підстав позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав на спадкове майно з позовом про визнання права власності на вказане домоволодіння. Ухвалою суду від 09 травня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 11 вересня 2025 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Від позивача надійшла заява з проханням слухати справу без його участі, позовні вимоги повністю підтримав та просив задовольнити. Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] до суду надійшли заяви, якими просили розгляд справи проводити без їх участі, позовні вимоги визнають та просять їх задовольнити. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дослідивши подані заяви та матеріали справи, в тому числі належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Приписами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обґрунтовуючи судове рішення, суд також приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, № 303А, п. 2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим 20 серпня 2013 року виконавчим комітетом Рогозівської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с. 82). Родинні відносини між спадкодавцем [PERSON] та позивачем [PERSON] підтверджуються копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим 06 листопада 1977 року Рогозівською с. Радою Бориспільської району Київської області. Заповіт за життя спадкодавець не склав. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] . У встановлений законом строк позивач та відповідачі звернулися до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №36597819 від 12 лютого 2014 року. 24 березня 2025 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Криворучко О.В. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] . Вказана відмова обґрунтована відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на житловий будинок. 05 листопада 2024 року КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» на ім`я [PERSON] виготовлено технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою : [ADDRESS] , з якого вбачається, що будинок побудований в 1977 році. Згідно з відомостями погосподарської книги № 14 на 2011-2015 роки, погосподарської книги № 7 на 2006-2010 роки, погосподарської книги № 6 на 1983 р., 1984 р., 1985 р., погосподарської книги на 1980-1982 роки, погосподарської книги на 1996-1997 роки, погосподарської книги № 7 на 2001-2005 роки встановлено, що домогосподарство за адресою : [ADDRESS] рахується за [PERSON] (а.с. 29-) З наявних в матеріалах справи документів встановлено, що спору про спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , не має. Доказів протилежного суду не надано. Спірні правовідносини регулюються книгою шостою Цивільного кодексу України «Спадкове право». Як вбачається із статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1220, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як встановлено ч.1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1, 2 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 4 ст. 3 зазначеного Закону вказано, що права на нерухоме майно, які виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року за № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністер-ства юстиції України від 07 лютого 2002 року за №7/5. Відповідно вказаних нормативних актів передбачалась державна реєстрація будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, судом встановлено, що у відповідності до законодавства, яке діяло на момент закінчення будівництва будинку та регулювало відносини пов`язані із виникнен-ням права власності на споруджений житловий будинок у спадкодавця [PERSON] виникло право власності на вказаний житловий будинок. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , в тому числі на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами набув право власності на дане майно в порядку спадкування з моменту відкриття спадщини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання не закон-ними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2 - 5 статті 13 цього Кодексу. Зважаючи на вказане, суд вважає доведеними обставини, зазначені в позовній заяві, а відтак наявні підстави для її задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved