Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

03.06.2025 року [PERSON] в особі свого представника адвоката Рудаченка А.О. звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.08.2014 року виконавчим комітетом Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб (актовий запис за № 83), який рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.05.2024 року № 509/952/24 було розірвано. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у жовтні 2021 року за спільні кошти сторонами по справі на підставі договору асоційованого членства РТ199Б від 07.06.2019 року було набуто у власність спірне майно квартиру [ADDRESS] , право власності на яку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване за відповідачем. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема вищевказаної квартири. 10.06.2025 року ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Крім того, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Підготовче провадження по справі закрито ухвалою суду від 30.10.2025 року, справу призначено до розгляду. 05.01.2026 року представником відповідача адвокатом Кисловим Ю.А. до суду подано відзив на позов, а 09.01.2026 року представником позивача відповідь на нього. Водночас відзив на позов подано відповідачем із пропуском строку на його подання, встановленого ухвалою суду про відкриття провадження у справі, поважних причин пропуску такого строку та клопотання відповідача про його (строку) поновлення відзив не містить. Тому, з урахуванням положень ст. ст. 126, 127 та 178 ЦПК України суд прийшов до висновку про залишення без розгляду відзиву на позов відповідача та відповіді на відзив позивача як таких, що подані до суду з порушенням порядку і строку їх подання, після закриття судом підготовчого провадження у справі. В судове засідання позивач та її представник не зявилися, до суду представником було надіслано заяву про проведення розгляду справи за відсутності позивача та її представника. Представник [PERSON] адвокат Кислов Ю.А. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив у повному обсязі, вважає, що спірна квартира є приватною власністю відповідача та належить виключно йому особисто, адже була придбана за його власні кошти. Позивачка жодної фінансової участі у придбані квартири не приймала, а тому підстав для задоволення позову та визнання права власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] відсутні. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи 22.08.2014 року сторони по справі вступили у шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у жовтні 2021 року за спільні кошти сторонами по справі на підставі договору асоційованого членства РТ199Б від 07.06.2019 року набуто у власність спірне майно квартиру [ADDRESS] . Право власності на зазначений об`єкт нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване за відповідачем. За змістом частин 1 та 7 статті 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, котре є у спільній сумісній власності, частки співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Частина 1статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Аналіз чинного законодавства дозволяє зробити висновок про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Одна зі сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Тобто тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та багатьох інших. Виходячи із аналізу зазначених норм, суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Суд критично ставиться до доводів представника відповідача стосовно того, що [PERSON] зібрав грошові кошти на придбання спірної квартири за рахунок особистих заощаджень, які складаються із доходів, отриманих відповідачем до вступу у шлюб із позивачкою. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Зокрема, відсутні будь-які підстави вважати, що відповідач заощадив і зберіг такі кошти протягом шести років, які минули до часу укладання договору асоційованого членства у 2019 році. Відповідачем не надано жодних доказів, які би підтверджували купівлю ним за рахунок особистих заощаджень іноземної валюти, що дозволило би йому вберегти отримані доходи від девальвації української гривні, котра мала місце з 2013 по 2019 роки. Придбавши спірне нерухоме майно під час перебування в шлюбі сторони набули право спільної сумісної власності на це майно відповідно до вказаних вище положень чинного законодавства. Кожна із сторін відповідно до ст. ст. 370, 372 ЦК України має право на 1/2 частину від спільного майна, а реєстрація права власності лише за відповідачем порушує законні права та інтереси позивача як співвласника такого майна. Підстави для відступу від рівності часток у спірному майні подружжя у даній справі відсутні. Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність поділу квартири [ADDRESS] між сторонами. Суд вважає за можливе і доцільне здійснити поділ спірної квартири, визнавши за [PERSON] право власності на частину вказаного об`єкта нерухомості, водночас припинивши право власності [PERSON] на частину вказаної квартири. При проведенні такого поділу майна судом дотримуються вимоги ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя при поділі майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved