Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

В лютому 2024 року в провадження Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла вказана позовна заява. В зазначеній позовній заяві Позивач просить суд стягнути з МОТОРНОГО (ТРАНСПОРТНОГО) СТРАХОВОГО БЮРО УКРАЇНИ, на його користь: 3% річних 3110,00 грн., пеня 51827,51 грн., інфляційні втрати 11273,92 грн., а з [PERSON] , суму матеріального збитку у розмірі 27901,48 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] 12.05.2022 року о 08-00 год. м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, у Покровському районі по вул. Миколи Світальського, біля буд.30, по вулиці бул. Маршала Василевського керуючи транспортним засобом Daewoo Lanos д.н.з. « [NUMBER] » не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою виїжджаючи на дорогу вул. Миколи Світальського з прилеглої території, не надав дорогу автомобілю BMW 316i, д.н.з. « [NUMBER] », під моїм керуванням, порушивши вимоги п.2.3б, 10.2 Правил дорожнього руху та вчинивши правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, в результаті чого відбулось їх зіткнення. В результаті ДТП мій транспортний засіб отримав механічні ушкодження в результаті чого це спричинило мені матеріальні збитки. 12 травня 2022 року внесено відомості до ЄРДР за № 12022041230000496 за ч.1 ст. 286 КК України за наслідками вищевказаного ДТП. Постановою слідчого СВ Криворізького РУП ГУНП Дніпропетровській області від 27 березня 2023 року, кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 12022041230000496 від 12.05.2022 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні Відповідача 2 складу кримінального правопорушення. Постановою Жовтневого районного Суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.05.2023 року в справі № 212/3303/23 було визнано Відповідача виним у вищевказаному ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність Відповідача 2 не була застрахована, в зв`язку із чим розгляд страхового випадку проводило моторне (транспортне) страхове бюро України. 20.05.2022 року Відповідачем 1, в особі суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] , було оглянуто належний Позивачу транспортний засіб та складено акт огляду. 25.07.2023 року Відповідач 1 перерахував Позивачу страхове відшкодування у розмірі 111605,89 грн., яке було визначено різницею між вартістю пошкодженого транспортного засобу до та після ДТП. Відповідач 1 фактично прострочив сплату страхового відшкодування на 347 днів, так як ДТП трапилася 12.05.2022 року, огляд пошкодженого транспортного засобу було проведено 20.05.2022 року, а зобов`язання з виплати страхового відшкодування виконано 25.07.2023 року. Відповідно до Звіту про оцінку майна № 085/М3-23 від 27.06.2023 року, вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу складників автомобіля після ДТП складає 216207,20 грн., а вартість автомобіля до ДТП 145988,39 грн., в зв`язку із чим Відповідач 1 прийшов до висновку про фізичне знищення автомобіля. Розмір страхового відшкодування було визначено різницею між вартістю автомобіля до та після ДТП, яка склала 111605,89 грн., за офіційним курсом НБУ (29,2549) на 12.05.2022 року є еквівалентом 3814,95 дол. США, за які можна було придбати аналогічний автомобіль на день ДТП. Але на день перерахування Відповідачем 1 суми страхового відшкодування, офіційний курс НБУ на 25.07.2023 року становив 36,5686, через що, розмір страхового відшкодування становив еквівалент 3051,96 дол. США., що не дозволяє придбати аналогічний автомобіль, для відновлення порушеного права Позивача. З огляду на що, дану різницю у розмірі 27901,48 грн., (за офіційним курсом НБУ на 25.07.2023 року 36,5686) необхідно стягнути саме з Відповідача 2, як завдавача матеріальної шкоди, який зобов`язаний відшкодувати збитки, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (абз. 2 ст. 1192 ЦК України). Також Позивач зазначає, що Відповідач 2 на протязі всього часу з моменту настання ДТП і до сьогодні, навіть і не цікавився станом його пошкодженого транспортного засобу, не намагався навіть відшкодувати майнову шкоду, або іншим чином відновити його порушенні права. Внаслідок ДТП Позивача автомобіль став не придатним для використання за призначенням, а страхове відшкодування він отримав більш ніж через рік, і то через здорожчання іноземної валюти, і відповідно й автомобілів на вторинному ринку, він не зміг придбати собі аналогічний транспортний засіб. Ухвалою суду від 12 грудня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, за клопотанням позивача витребувано докази у справі. Представник МОТОРНОГО (ТРАНСПОРТНОГО) СТРАХОВОГО БЮРО УКРАЇНИ скористався правом надання відзиву в якому просив суд відмити в задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити з підстав, зазначених в позовні заяві. Представник МОТОРНОГО (ТРАНСПОРТНОГО) СТРАХОВОГО БЮРО УКРАЇНИ в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома, скористався правом надання відзиву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] 12.05.2022 року о 08-00 год. м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, у Покровському районі по вул. Миколи Світальського, біля буд.30, по вулиці бул. Маршала Василевського керуючи транспортним засобом Daewoo Lanos д.н.з. « [NUMBER] » не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою виїжджаючи на дорогу вул. Миколи Світальського з прилеглої території, не надав дорогу автомобілю BMW 316i, д.н.з. « [NUMBER] », під моїм керуванням, порушивши вимоги п.2.3б, 10.2 Правил дорожнього руху та вчинивши правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, в результаті чого відбулось їх зіткнення. В результаті ДТП мій транспортний засіб отримав механічні ушкодження в результаті чого це спричинило мені матеріальні збитки. 12 травня 2022 року внесено відомості до ЄРДР за № 12022041230000496 за ч.1 ст. 286 КК України за наслідками вищевказаного ДТП. Постановою слідчого СВ Криворізького РУП ГУНП Дніпропетровській області від 27 березня 2023 року, кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №12022041230000496 від 12.05.2022 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення. Постановою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.05.2023 року в справі № 212/3303/23 було визнано [PERSON] виним у вищевказаному ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] не була застрахована, в зв`язку із чим розгляд страхового випадку проводило моторне (транспортне) страхове бюро України. 20.05.2022 року моторне (транспортне) страхове бюро України, в особі суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] , було оглянуто належний Позивачу транспортний засіб та складено акт огляду. 25.07.2023 року моторне (транспортне) страхове бюро України перерахувало [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 111605,89 грн., яке було визначено різницею між вартістю пошкодженого транспортного засобу до та після ДТП. У відповідності до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі (деліктне зобов`язання). Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України). За загальним правилом, визначеним статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, під шкодою розуміється зменшення абро втрата певного особистого майнового блага. Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей1187,1188 ЦК України. Згідно з вимогами ч.1 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, а згідно з ч.2 цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій основі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п.2постанови Пленуму Верховного Суду №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно ч.5ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом, одним із таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР "Про страхування"(далі - Закон № 85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України від 01 липня 2004 року №1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"(далі - Закон №1961-IV). До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1статті 22 Закону № 1961 IV). Зокрема, правила відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені у статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з пунктом 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Висловлюючись щодо суті спору у справі № 201/16373/16-ц, ВП ВС наголосила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик. Саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а в окремих випадках (у разі укладення страховиком договору зі страхувальником після виключення із членів МТСБУ)винна особа. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IVвиникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IVвипадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IVне має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Згідно ст.11Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки Статтею 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" унормовано, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. Оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону(далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (стаття 3 Закону України "України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні") Згідно з пунктів один, шість статті 9 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Разом із цим, відповідно до пункту 56 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки(у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість. До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 грудня 2019 року у справі № 211/2171/15-ц (провадження № 61-41382св18). Відповідно до ст. 36.2 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування, за наявності усіх визначених законом документів, та повідомлення про ДТП (але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування) зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову та повідомити заявника про прийняте рішення (ст. 36.2 Закону). Цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору. За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим зобов`язанням необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Згідно із статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. За правилами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. За частиною першою статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Тобто відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах. За вказаних обставин, позивач має право вимагати від відповідача сплати 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення грошового зобов`язання. У зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання з виплати позивачу сплаченого ним страхового відшкодування, позивачем нараховано інфляційні втрати, розмір яких, становить 11273,92 грн, три відсотки річних у розмірі 3110,00 грн, пеню в розмірі 51827,51 грн. Ураховуючи, що МОТОРНЕ (ТРАНСПОРТНЕ) СТРАХОВЕ БЮРО УКРАЇНИ фактично прострочило сплату страхового відшкодування на 347 днів, так як ДТП трапилася 12.05.2022 року, огляд пошкодженого транспортного засобу було проведено 20.05.2022 року, а зобов`язання з виплати страхового відшкодування виконано 25.07.2023 року, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 11273,92 грн, три відсотки річних у розмірі 3110,00 грн, пеню в розмірі 51827,51 грн, всього 66211,43 грн. Крім того, відповідно до Звіту про оцінку майна № 085/М3-23 від 27.06.2023 року, вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу складників автомобіля після ДТП складає 216207,20 грн., а вартість автомобіля до ДТП 145988,39 грн., в зв`язку із чим МОТОРНЕ (ТРАНСПОРТНЕ) СТРАХОВЕ БЮРО УКРАЇНИ прийшло до висновку про фізичне знищення автомобіля. Розмір страхового відшкодування було визначено різницею між вартістю автомобіля до та після ДТП, яка склала 111605,89 грн., за офіційним курсом НБУ (29,2549) на 12.05.2022 року є еквівалентом 3814,95 дол. США. На день перерахування МОТОРНОГО (ТРАНСПОРТНОГО) СТРАХОВОГО БЮРО УКРАЇНИ суми страхового відшкодування, офіційний курс НБУ на 25.07.2023 року становив 36,5686, через що, розмір страхового відшкодування становив еквівалент 3051,96 дол. США., що не дозволяло придбати аналогічний автомобіль, для відновлення порушеного права Позивача. З огляду на що, дану різницю у розмірі 27901,48 грн., (за офіційним курсом НБУ на 25.07.2023 року 36,5686) необхідно стягнути саме з [PERSON] , як завдавача матеріальної шкоди, який зобов`язаний відшкодувати збитки, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (абз. 2 ст. 1192 ЦК України). Щодо вимог про стягнення моральної шкоди. Позивач [PERSON] зазначає, що відповідач [PERSON] на протязі всього часу з моменту настання ДТП і до сьогодні, навіть і не цікавився станом його пошкодженого транспортного засобу, не намагався навіть відшкодувати майнову шкоду, або іншим чином відновити його порушенні права. Сам факт нищення автомобіля спричинив позивачу великий стрес, душевне хвилювання та розлад його самопочуття. Позивач зазначив, що багато років збирав кошти для його купівлі, тобто приклав чималих зусиль для його придбання, а тому для нього факт пошкодження транспортного засобу є дуже болючим. Оскільки внаслідок ДТП автомобіль позивача став не придатним для використання за призначенням, а страхове відшкодування він отримав більш ніж через рік, і то через здорожчання іноземної валюти, і відповідно й автомобілів на вторинному ринку, він не зміг придбати собі аналогічний транспортний засіб, в зв`язку з чим він вимушений був користуватись послугами таксі, що потягло за собою додаткові витрати. Виходячи з положень ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно до частин 1, 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27.03.92 № 6 (далі Постанова ВСУ № 6) встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди - „Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Судом встановлено, що позивач посилається на те, що діями відповідача [PERSON] йому завдано моральну шкоду, яка полягла у душевних стражданнях, які були завдані внаслідок неправомірних рішень та бездіяльності відповідача. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обов`язок доказування наявності моральної шкоди покладається на позивача. Аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що у кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними рішеннями/діями/бездіяльністю відповідача. Таким чином, беручи до уваги встановлену судом винуватість [PERSON] у вчиненні ДТП за участю потерпілого [PERSON] , враховуючи наявність причинного зв`язку між шкодою заподіяною внаслідок ДТП і протиправним діянням [PERSON] , що спричинили ДТП, в результаті якого транспортний засіб власником якого є позивач, зазнав значних технічних ушкоджень, у зв`язку із чим він не має можливості користуватися ним, в результаті чого останньому було завдано моральних, психічних та душевних переживань, що негативно вплинуло на його звичайний уклад життя, та спричинило виникнення моральної (немайнової) шкоди, суд вважає, що реальною, розумною і справедливою, на погляд суду, буде сума моральної шкоди, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 15000,00 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн також належить стягнути з відповідачів на користь позивача, а саме по 605,60 грн з кожного.

Outcome: approved