Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Представник ТОВ «СВЕА ФІНАНС» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивують тим, що 15.09.2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії №295090986 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало, та надало позичальнику грошові кошти. у розмірі 9998,20 грн. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу №28/1118-01 року, відповідно до умов якого, Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, право вимоги щодо заборгованості [PERSON] за кредитним договором №295090986 від 15.09.2021 року перейшло до ТОВ «Таліон Плюс». 02.05.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено договір факторингу №02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до умов якого до позивача перейшли вимоги щодо кредитних договорів, в тому числі і за кредитним договором №295090986 від 15.09.2021 року. Відповідно до Додатку 1 (Реєстру боржників) до договору факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24 від 02.05.2024 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором (станом на дату відступлення права вимоги) складає 58041,98 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту становить 9969,97 грн., заборгованість по відсотках становить 48072,01 грн. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом, яким просить стягнути заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 02.09.2025 відкрито провадження по справі та призначено розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. 13.08.2025 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Позивачем не доведено наявність підстав для стягнення з мене заборгованості за договором про надання кредиту по кредитній лінії від 15.09. 2021 року, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання нею коштів від банківської установи за цей період. Згідно розрахунку заборгованості, доданому позивачем, вона отримала від ТОВ «Манівео Швидка Допомога»« кошти в розмірі 9969,97 грн. в 2018 році, але в договорі зазначено, що строк договору закінчується через три роки, отже строк виконання договору закінчився в 2021 році і відсутні підстави для стягнення зазначеної заборгованості та ще й з відсотками. Також вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів виконання договору від первинного кредитору, а саме на вимогу пункту Договору про передачу у власність грошових коштів відповідачу та здійснення безготівкового переказу на банківський рахунок відповідача. Також звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні будь-які первинні документи, які повинні бути складені під час надання мені кредитних коштів, незрозуміло за який період утворилася заборгованість, перед ким, на яку карточку перераховували і ким були надані первинні кошти, які проценти нараховувалися, ким, якого розміру, кому і за що. Наданий позивачем окремий розрахунок заборгованості складений самим позивачем і не містить жодного підтвердження реальності господарської операції. По ньому не можна вирахувати коли заборгованість була переведёна в прострочену, чи були сплати з боку відповідача, який був порядок нарахування відсотків, в якому розмірі вони були нараховані, коли вони були нараховані тощо. Розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б перевірити чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Крім того, наданий розрахунок містить лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду тощо. Тому я не погоджується з розміром заборгованості. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, незрозумілий, які послуги в нього були включені, які відсотки пораховані. В задоволенні позову про стягнення з неї 58041,98 грн. просить відмовити. Представник позивача ТОВ «Свеа Фінанс» в матеріалах позову міститься клопотання про розгляд справи без участі представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Так, 15.09.20213 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачем [PERSON] укладено Договір кредитної лінії №295090986 (а.с.9-10) на отримання грошових коштів у розмірі 9998,20 грн., що підтверджується також Паспортом споживчого кредиту (а.с.8) та заявкою на отримання грошових коштів (а.с.11). 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу №28/1118-01 року (а.с.19-25) відповідно до умов якого, Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, право вимоги щодо заборгованості [PERSON] за кредитним договором №295090986 від 15.09.2021 року перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» (а.с.26). 02.05.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено договір факторингу №02/0524-01/01.02-11/24 (а.с.27-30), відповідно до умов якого до позивача перейшли вимоги щодо кредитних договорів, в тому числі і за кредитним договором №295090986 від 15.09.2021 року. Відповідно до Додатку 1 (Реєстру боржників) до договору факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24 від 02.05.2024 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором (станом на дату відступлення права вимоги) складає 58041,98 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту становить 9969,97 грн., заборгованість по відсотках становить 48072,01 грн. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Враховуючи наведене, в числі інших обставин надання кредиту, повинен бути доведений факт передачі грошових коштів позичальнику. Судова практика у кредитних правовідносинах, стягненні заборгованості за такого виду договорами дотримується позиції про необхідність наявності доказів щодо передачі кредитором грошових коштів боржнику. Обов`язковою умовою для прийняття позитивного для кредитора рішення є надання останнім документу, який підтверджує такий факт. Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2020 в справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) зазначив, що «Заборгованість за кредитом та її розмір має доводитись первинними касовими документами, наприклад виписками за картковими рахунками за кредитним договором». До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.09.2020 в справі № 200/5647/18 ( провадження № 61-9618св19), у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.10.2020 в справа № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19) і у постанові від 01.12.2021 в справі № 569/7648/15-ц (провадження № 61-10675 св 21). У даній справі позивач на підтвердження наявності заборгованості [PERSON] перед нею надав суду, в числі інших, докази про укладення договорів про надання фінансового кредиту, договорів позики і договорів факторингу, докази на підтвердження сум заборгованості за цими договорами. Разом з цим, позивач при подачі позову не зазначив щодо наявності у нього або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, які підтверджують факт надання відповідачу кредитних коштів. Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29.01.2020 в справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19) зазначив, що «Наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розмір, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за ним договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, позивачем не надано». Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами факт отримання відповідачем кредитних коштів у відповідному розмірі, зазначених у позовній заяві. Доказами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, її розмір, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 51 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» (із змінами),оскільки лише первинні документи містять відомості про операцію: найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи, який/яка склав/склала документ/від імені якого/якої складений документ; зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру. У пункті 61 цього Положення встановлено, що Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер клієнтського рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі-IDНБУ) банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; сума вхідного залишку за рахунком; код IDНБУ банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Відповідно до пункту 62 зазначеного Положення виписки з особових рахунків клієнтів єпідтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано копії договорів про надання фінансового кредиту, договорів позики та складені ним розрахунки заборгованості за цими договорами, а також копії договорів факторингу. Однак, в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи або будь-які інші, передбачені законодавством документи, що підтверджують надання [PERSON] кредитних коштів шляхом перерахування на його рахунок включаючи використання реквізитів платіжної картки, вказаних у договорах фінансового кредиту і договорах позики, у розмірах, зазначених у цих договорах. Таким чином, суд також позбавлений можливості перевірити правильність проведених позивачем розрахунків заборгованості, а тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунках, є правильними. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доведення сум заборгованості за договорами про надання фінансового кредиту та договорами позики є обов`язком позивача. Враховуючи наведене, судом встановлено, що позивач цього не довів належними, достатніми та допустимими доказами. Суд, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши в судовому засіданні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, прийшов до переконання, що у задоволенні позову потрібно відмовити. За приписами п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено у повному обсязі, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed