Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Представник позивача Усенко М.І. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 11951,58 грн. та судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.12.2018 року між Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №9467393000, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредит на суму 6500,00 грн. на придбання товару та відкрито кредитну картку. Відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього Договору та Правил. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами Договору Після цього відповідачкою здійснювались операції з використанням кредитного ліміту, що підтверджується рухом коштів по рахунку картки з лімітом. Всупереч умов кредитного договору відповідачка тривалий час своєчасно не вносить платежів на повернення отриманих коштів та не сплачує процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість зо вказаним договором в розмірі 11951,58 грн. 28.04.2021 року між АТ «УКРСИББАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладений Договір факторингу № 207, відповідно до умов якого АТ «КРЕДИТ -КАПІТАЛ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками АТ «КРЕДИТ -КАПІТАЛ», включно і до [PERSON] за кредитним договором №9467393000 від 03.12.2018. Відповідачці було надіслано письмову досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості вих. № 5308/6248 від 12.12.2025 р. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДИТ -КАПІТАЛ» в розмірі в розмірі 11951,58 грн., яку позивач просив суд стягнути з [PERSON] , а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2025, головуючим суддею визначено Невгада О.В.. Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 25 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадженням з повідомленням (викликом ) сторін. Судове засідання призначено на 22.01.2026. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання в якому просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с.75). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 73). Крім того, подала заяву про застосування позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду в грудні 2025 року, а спірні правовідносини виникли в 2018 році (а.с. 71-72). Правом подати відзив на позовну заяву відповідачка не скористалась. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Перевіривши та дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.12.2018 року між Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» та відповідачкою [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №9467393000, відповідно до умов якого Відповідачу було надано кредит на суму 6500,00 грн. на придбання товару та відкрито кредитну картку. Відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього Договору та Правил. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами Договору. Після цього відповідачкою здійснювались операції з використанням кредитного ліміту, що підтверджується рухом коштів по рахунку (а.с. 13-34). Всупереч умов кредитного договору відповідачка тривалий час своєчасно не вносила платежів на повернення отриманих коштів та не сплачувала процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим у відповідачки утворилась заборгованість зо вказаним договором в розмірі 11951,58 грн. (а.с. 34 на звороті). 28.04.2021 року між АТ «УКРСИББАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладений Договір факторингу № 207 (а.с.35-37), відповідно до умов якого АТ «КРЕДИТ -КАПІТАЛ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками АТ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», включно і до [PERSON] за кредитним договором №9467393000 від 03.12.2018, що підтверджується витягом з реєстру боржників (а.с. 37 на звороті). Відповідно до п. 4.1. Договору факторингу право вимоги за цим договором перейшло до позивача в день підписання акту приймання-передачі права вимоги, який був підписаний 28.04.2021 року (а.с. 38). Відповідачці було надіслано письмову досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості вих. № 5308/6248 від 12.12.2025 р (а.с.39). Вказані обставини відповідачкою не заперечувались, оскільки вона не повідомляла суд про свою незгоду з обставинами, наведеними в позовній заяві, лише просила суд застосувати позовну давність до вимог позивача (а.с. 71-72). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи вищезазначені норми, основними умовами надання кредиту є безумовне його повернення, строковість, платність, цільова спрямованість і забезпеченість. Водночас, кредитний договір не може змінюватись в односторонньому порядку, і позичальник несе відповідальність за несвоєчасне повернення кредиту та сплату відсотків за його користування. Отже, всупереч умов кредитного договору відповідачка тривалий час своєчасно не вносить платежів на повернення кредиту, чим суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Станом на дату подання позову заборгованість відповідачки перед позивачем становить 11951,58 грн., а саме: -заборгованість за тілом кредиту 9322,13 грн.; -заборгованість за відсотками 2629,15 грн.; -заборгованість за комісією 0,30 грн. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 ЦК Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Із змісту статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або дострокова зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, первісний кредитор АТ «УКРСИББАНК» належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачці кредитні кошти на загальну суму 6300 грн., яка згодом збільшилася до 9322,13 грн. Натомість, відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, в результаті чого утворилась заборгованість, право вимоги за якою перейшло від первісного кредитора до позивача. У спростування зазначених представником позивача доводів позову відповідачкою будь-яких доказів чи заперечень надано не було, навпаки, відповідачка просила застосувати до вимог про стягнення з неї заборгованості позовну давність, що свідчить про відсутність у неї суттєвих заперечень щодо існування боргу, за стягненням якого і звернувся до суду позивач. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17). Водночас, цивільним процесуальним законодавством передбачено, що суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідачка не зверталася до суду із клопотанням щодо сприяння їй у реалізації права на подання до суду доказів. Отже, відповідачка на власний розсуд розпорядилася своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій. Отже, відповідачка у розумінні приписів ст. 12, 77-81 ЦПК України не довела безпідставність позовних вимог. Враховуючи відсутність заперечень відповідачки щодо існування боргу та його розміру, тому суд вважає доведеною вимогу про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 11951,58 грн. Що стосується заяви відповідачки про застосування позовної давності до позовних вимог, суд виходить з того, що у відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року№540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих назабезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (набрав чинності 02.04.2020 р.) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету МіністрівУкраїни від 27 червня 2023р. № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Таким чином, у період 02.04.2020 р. до 30.06.2023 р. строк передбачений ст. 257 ЦК України був продовжений. Крім того, відповідно до п. 19 перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Після 4 вересня 2025 року почали діяти строки позовної давності на підставі Закону № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким згаданий пункт 19 перехідних положень Цивільного кодексу України було виключено. Оскільки відповідно до п. 2.2 Договору №9467393000 (а.с. 8 на звороті), визначено, що строк користування кредитом з 03.12.2018 по 10.12.2020, тобто закінчення цього строку припало на дію карантину, тому відповідачка прострочила повернення суми кредиту з процентами в період дії зупинки строків позовної давності, то цей строк ще не починав обчислюватися і його початком слід вважати 4 вересня 2025 року. Таким чином, строк позовної давності позивачем пропущено не було. Отже підстав для застосування строку позовної давності до вимог позивача суд не вбачає. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити повністю у сумі 11951,58 грн., що включають заборгованість за тілом кредиту 9322,13 грн.; заборгованість за відсотками 2629,15 грн.; заборгованість за комісією 0,30 грн. При цьому, суд також ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (п. 30 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року). Щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу слід зазначити наступне. Згідно з ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд у свої постановах неодноразово робив висновки щодо переліку тих чи інших документів для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які можуть слугувати підтвердженням заявленого розміру витрат. Такими доказами, зокрема, можуть бути: договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі документів, акт здачі-приймання виконаних робіт, протокол наданих послуг, рахунки на оплату, банківські документи про оплату послуг. Такий перелік відповідно не є вичерпним. Отже, з аналізу викладеного слідує, що зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Судові витрати позивача на професійну правничу допомогу становлять 8000,00 грн., які підтверджуються: договором про надання правничої допомоги №0107 від 01.07.2025 року (а.с. 41 на звороті); актом № 13 наданих послуг (а.с. 42 на звороті), детальним описом наданих послуг до акту № 13 (а.с. 43). Таким чином, у справі що розглядається, Позивачем доведено понесення ним витрат за надання правничої допомоги. Водночас при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved