Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У жовтні 2024 році Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути заборгованість за договорами позики № 3099112802-94717 від 13.07.2021 року та № 2343544 від 18.05.2021 року у розмірі 52 937,10 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вкачує на те, що 13.07.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та [PERSON] було укладено договір позики № 3099112802-94717, відповідно до умов якого відповідачу надано сума позики в розмірі 2500 грн., строком на 20 днів, до 02.08.2021 року. 18.05.2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та [PERSON] було укладено договір позики № 2343544, відповідно до умов якого відповідачу надано сума позики в розмірі 7100,00 грн., строком на 30 днів, до 17.06.2021 року. 29.12.2021 року ТОВ «МАНІФОЮ» відступило право грошової вимоги до позичальників Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» відповідно до Договору відступлення права вимоги №29/12-2021 від 29.12.2021 року, в тому числі за Договором позики № 2343544 від 18.05.2021 року, що укладений між ТОВ «МАНІФОЮ» та позичальником, яким є [PERSON] 10.03.2023 року було укладено договір № 10-03/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» право вимоги за кредитним договором до позичальника, в тому числі за договором № 2343544. На день формування позовної заяви загальна заборгованість за Договором позики № 2343544 від 18.05.2021 року становить 101954,20 грн. з яких заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 7100,00 грн., заборгованість за процентами - 94854,20 грн. 21.12.2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» відступило право грошової вимоги до позичальників Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», відповідно до Договору відступлення права вимоги № 21-12/21 від 21.12.2021 року, в тому числі за Договором позики № 3099112802-94717 від 13.07.2021 року, що укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та позичальником, яким є [PERSON] 10.03.2023 року було укладено договір № 10-01/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» право вимоги за кредитним договором до позичальника, в тому числі за договором № 3099112802-94717 від 13.07.2021 року. Станом на день складання позовної заяви загальна заборгованість за Договором позики № 2896507652-108070 від 13.07.2021 року становить 13905,23 грн., з яких заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 1804,00 грн., заборгованість за процентами - 12101,23 грн. Відповідачем належним чином зобов`язання за договорами позики № 2343544 від 18.05.2021 року та № 2896507652-108070 від 13.07.2021 року не виконувались, чим останній порушив умови Договору у зв`язку з чим, загальний розмір заборгованості по поверненню суми позики та сплаті процентів за користування за Договорами позики № 2343544 від 18.05.2021 року та № 2896507652-108070 від 13.07.2021 року, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 52937,10 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 8904,00 грн. - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 44033,10 грн. Враховуючи викладене, просить позовні вимоги задовольнити та стягнути з Відповідача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договорами позики № 2343544 від 18.05.2021 року та № 2896507652-108070 від 13.07.2021 року, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 52937,10 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн. та понесені витратити на правову допомогу у розмірі 16000 грн. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Новомосковського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження по справі з викликом сторін (а.с.87). В судове засідання представник позивача не з`явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, одночасно позов підтримала, просить задовольнити позов у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подала, у судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Фактичні обставини встановленні судом. Судом встановлено, що 18.05.2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та [PERSON] було укладено договір позики № 2343544, відповідно до умов якого відповідачу надано сума позики в розмірі 7100,00 грн., строком на 30 днів, до 17.06.2021 року (а.с.7-12, 15-18). До нього доданий графік розрахунків, підписаний та паспорт споживчого кредиту, підписаний електронним підписом (а.с. 12-15). Додатковою угодою № 2 від 22 липня 2021 р. до договору позики № 2343544 від 18.05.2021 сторони погодили продовжити строк позики до 30 днів до 21 серпня 2021 року з середньоденним розміром процентів за користування позикою 1,99 %, з графіком платежів, підписаний відповідачем електронним підписом (зворот а.с. 22-24). Додатковою угодою № 3 від 27 серпня 2021 р. до договору позики № 2343544 від 18.05.2021 сторони погодили продовжити строк позики до 30 днів до 26 вересня 2021 року з середньоденним розміром процентів за користування позикою 1,99 %, з графіком платежів та паспортом споживчого кредиту з сумою позики 7550,00 грн., підписаний відповідачем електронним підписом від 18.05.2021 року (зворот а.с. 24-27). Згідно інформаційної довідки № 1615/03 від 27.03.2024 ТОВ «Маніфою» перерахувало 13.07.2021 р. о 09-54 год. на платіжну картку відповідача, яка вказана в договорі позики № [NUMBER] грошові кошти в розмірі 2 500 гривень (а.с. 34 зв. стор.). Згідно листа № 2782_240820174859 від 20.08.2024 ТОВ «Маніфою» перерахувало, а відповідач 18.05.2021 року о 11-51 год. отримала в розмірі 7 100 гривень на платіжну картку № [NUMBER] (а.с. 35). 29.12.2021 року ТОВ «МАНІФОЮ» відступило право грошової вимоги до позичальників Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», відповідно до Договору відступлення права вимоги №29/12-2021 від 29.12.2021 року, в тому числі за Договором позики № 2343544 від 18.05.2021 року, що укладений між ТОВ «МАНІФОЮ» та позичальником, яким є [PERSON] (а.с. 49-50). 10.03.2023 року було укладено договір № 10-03/2023, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» право вимоги за кредитним договором до позичальника, в тому числі за договором № 2343544 (а.с. 56-59). Відповідно до зміни в Реєстрі боржників до Договору факторингу №10-03/2023 від 10.03.2023 року ТОВ «Коллект Центр» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 101 954,20 грн., з яких сума заборгованості за кредитом - 7100 грн. та 94854,20 грн. - сума заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом (а.с. 71). На день формування позовної заяви загальна заборгованість за Договором позики № 2343544 від 18.05.2021 року становить 101954,20 грн., з яких заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 7100,00 грн., заборгованість за процентами - 94854,20 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 39-40). 13.07.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та [PERSON] було укладено договір позики № 3099112802-94717, відповідно до умов якого відповідачу надано сума позики в розмірі 2500 грн., строком на 20 днів, до 02.08.2021 року. 21.12.2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» відступило право грошової вимоги до позичальників Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», відповідно до Договору відступлення права вимоги № 21-12/21 від 21.12.2021 року, в тому числі за Договором позики № 3099112802-94717 від 13.07.2021 року, що укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та позичальником, яким є [PERSON] (а.с. 45-47). 10.03.2023 року було укладено договір № 10-01/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» право вимоги за кредитним договором до позичальника, в тому числі за договором № 3099112802-94717 від 13.07.2021 року (а.с.56-58). Станом на день складання позовної заяви загальна заборгованість за Договором позики № 2896507652-108070 від 13.07.2021 становить 13905,23 грн. з яких заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 1804,00 грн., заборгованість за процентами - 12101,23 грн., згідно розрахунку заборгованості (а.с.37-38). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1-2ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договору не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі Закон) електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим законом. Таким чином, Договори позики під № 2343544 від 18.05.2021 року та № 2896507652-108070 від 13.07.2021 року, які підписано [PERSON] , за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, є укладеними. Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ч. 2 ст. 1081 ЦК України грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладання такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За Договором позики № 2343544 від 18.05.2021 року ТОВ «МАНІФОЮ» передало [PERSON] грошові кошти, отже вказаний правочин, у розумінні ст. 1054 ЦК України було укладено. За Договором позики № 2896507652-108070 від 13.07.2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» передало [PERSON] грошові кошти, отже вказаний правочин, у розумінні ст. 1054 ЦК України було укладено. Відповідно до ст. ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Верховний Суд України в своїй постанові у справі № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року дійшов висновку про те, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] до тепер належним чином не виконує свої обов`язки з повернення отриманого нею суми позики ні перед первісними кредиторами, ні перед новим, таке невиконання (неналежне виконання) є порушенням її зобов`язань у розумінні норм ЦК України, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частинні стягнення заборгованості за тілом кредиту за кожним і договорів. Вирішуючи позов в частині стягнення процентів за обома кредитними договорами суд звертає увагу на наступне. За змістом ст. ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як вбачається з матеріалів справи, 18.05.2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та [PERSON] було укладено договір позики № 2343544, відповідно до умов якого відповідачу надано сума позики в розмірі 7100,00 грн., строком на 30 днів, до 17.06.2021 року, який додатковими угодами продовжено до 26 вересня 2021 року, шляхом перерахування на банківську картку позичальника, зареєстровану для цієї цілі в особистому кабінеті на сайті кредитодавця. Таким чином, загальний строк кредитування становить 132 дні. Умовами договору позики на цей період встановлена плата за користування кредитом у розмірі 1,99% за кожен день користування кредитом, що становить 18650,28 грн., згідно графіку погашення кредиту та паспорту споживчого кредиту. Кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому [PERSON] ,. через особистий кабінет на веб-сайті позивача подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки, після чого ТОВ «МАНІФОЮ» надіслало відповідачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач і використав для підтвердження підписання договору позики, що укладення договору позики у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, цей правочин відповідно до ЗУ Про електронну комерцію вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Отже, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, цей правочин у розумінні положень ЗУ «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі укладений договір позики, за умовами якого відповідач зобов`язався прийняти грошові кошти та повернути їх у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення вказаних грошових коштів матеріали справи не містять. Отже, підписавши договір позики, [PERSON] посвідчила свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. З приведеного розрахунку позивачем вбачається, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом станом на момент формування позовної заяви, становить 94854,20 грн. Між тим, позивач, виходячи з принципу розумності , співмірності та пропорційності наполягав на стягненні процентів у розмірі 31931,87 грн. на дату відступлення права вимоги. Нарахування процентів за користування грошовими коштам поза періодом договору позики, відбувалося відповідно до умов договору про надання фінансових послуг та договорів про відступлення прав вимоги, у розумінні яких нарахування та стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, здійснюється відповідно до ст. 625 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року по справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за "користування кредитом", так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як ст. 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Окрім того, ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1082 ЦК України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Відповідно до ст. ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Умови договору факторингу та договору про відступлення права вимоги мітять обов`язок нового кредитора повідомити боржника про відступлення права вимоги за основним договором у порядку, передбаченого чинним законодавством або основним договором. Між тим, матеріали справи не містять доказів направлення відповідного повідомлення боржнику про зміну кредитора та відступлення прав вимоги за договором позики №2343544 від 18.05.2021 року. Враховуючи вищевикладене, не повідомлення боржника про зміну кредитора, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 березня 2018 у справі №444/9519/12, надає підстави стверджувати про безпідставне нарахування процентів за користування кредитними коштами поза межами строку дії договору позики. За таких обставин, суд приходить до переконання про наявність достатніх підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеної заборгованості, оскільки договір позики укладений у спосіб, визначений чинним законодавством й фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, тому ТОВ «Коллект Центр» вправі вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, яка в подальшому перейшла до нового кредитора, саме у розмірі 25750,28 грн., з яких: 7100,00 грн. - заборгованість за основною сумою кредиту; 18,650,28 грн. - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги. Пред`явлені до стягнення проценти стягненню не підлягають, оскільки нарахування останніх відбувалося поза межами строку договору позики та без належного повідомлення боржника про зміну кредитора. Щодо стягнення процентів за договором позики № 3099112802-94717 від 13.07.2021 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та [PERSON] , суд також вважає за необхідне застосувати зазначені вище норми права, та звернути увагу позивача на те, що зазначений договір було укладено строком на 20 днів, тобто до 02.08.2021 року. Сума позики становить 2500 грн., проценти за користування кредитом становлять 1,95% в день. За розрахунком суду, загальна сума заборгованості за процентами становить 975 грн. Згідно з положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року; від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18; від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи, об`єм позовної заяви, а також те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки даний спір є незначної складності, суд вважає, що зазначені у акті про надання юридичної допомоги №1 від 02.10.2024, дві години надання усної консультації з вивченням документів є суттєво завищеними. Суттєво завищеними є також витрати пов`язані із складанням позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду. У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial