Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

01.09.2025 року, представник ТОВ «Фінансова компанія Дебт Коллекшн» - Пархомчук С.В., шляхом формування у системі «Електронний суд», звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] в якій просив стягнути заборгованість за кредитним договором №3642605881/198102, укладеним між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] 02.01.2020 року у розмірі 10 039,75 грн., яка складається з заборгованості за сумою кредиту - 3500,00 грн., заборгованість за простроченою комісією і відсотками - 6539,75 грн.. Також просив стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 02.01.2020 між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] укладено кредитний договір № 3642605881/198102, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 3500 грн. строком на 30 днів, зі сплатою відсотків які складають 1,85 % процентів на добу. В подальшому, 31.05.2021 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «СІТІ ФІНАНС ГРУП» було укладено договір факторингу №1-31/05/21, відповідно до якого до ТОВ «СІТІ ФІНАНС ГРУП» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором . Крім того, 03.06.2021 між ТОВ «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «Фінансова компанія Дебт Коллекшн» було укладено договір відступлення прав вимоги №1-03/06/2021, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова компанія Дебт Коллекшн», перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія Дебт Коллекшн» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з позичальника становить 10039,75 грн. Вищевикладені обставини стали підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою суду від 11.09.2025 року відкрито провадження у справі в спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.10.2025 року представник позивача - адвокат Пахромчук С.В. надіслав клопотання про розподіл судових витрат по справі, в яких просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10500 грн. Ухвалою суду від 05.12.2025 року, [PERSON] було поновлено строк для подачі відзову на позовну заяву. 15.12.2025 року, [PERSON] , подала Відзив, який надійшов до суду поштою 25.12.2025 року, в якому проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позивач не надав оригіналу електронного договору, як того вимагає закон, надані матеріали не підтверджують ідентифікацію відповідача зокрема матеріали позовної заяви не містять відомостей з урахуванням яких можна дійти висновків, що саме вона ініціювала питання перед позивачем щодо отримання кредитних коштів та підтверджувала інформацію необхідну для укладення угоди. Також, зазначила, що позивачем не доведено факту надання кредиту саме відповідачу, зокрема не надано доказів на підтвердження того, що кредитні кошти були перераховані саме на її картковий рахунок. Крім того вважає нараховані відсотки надмірними, несправедливими і такими, що підлягають зменшенню. Окремо зазначила, що позивачем у передбачений законом спосіб не доведено свого права вимоги до неї за вказаним кредитним договором. Крім того, зазначила про сплив строків позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом 18.12.2025 року, представник позивача ТОВ «Фінансова компанія Дебт Коллекшн» - Пархомчук С.В. шляхом формування у системі «Електронний суд», подав відповідь на Відзив на позовну заяву, в якій наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши, що між Первісним кредитором та Відповідачем було укладено кредитний договір в електронній формі, підписання якого здійснювалося шляхом застосування електронного підпису Відповідача. Зазначений підпис було сформовано із використанням одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону, зазначений Відповідачем під час укладення договору. На підтвердження викладеного зазначила, що вказаний Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до положень якої, такий договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Крім того зазначила, що [PERSON] діючи добровільно та усвідомлено, без жодного зовнішнього тиску чи примусу, у мережі Інтернет та перейшла на офіційний веб-сайт Первісного кредитора, де самостійно, з використанням інтегрованого калькулятора, обрала бажану суму кредиту та строк кредитування. Після цього нею було надано персональні дані, зокрема реквізити банківської картки, на яку в подальшому були зараховані кошти. У процесі укладення правочину вона пройшла передбачені етапи ідентифікації та підтвердження наміру укласти кредитний договір, за результатами чого між сторонами було укладено договір у встановленому законом порядку. Тобто, для укладання кредитного договору, Відповідачем вчинено ряд дій без здійснення яких договір був б не укладеним, що в свою чергу підтверджує укладання вказаного договору в електронній формі. Щодо підтвердження перерахування коштів зазначила, що доступ до повного номера банківської картки, а також до виписки по картковому рахунку, на який були зараховані кредитні кошти, має виключно банк-емітент та безпосередньо власник зазначеної картки. В свою чергу Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може самостійно отримати виписку по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів. Однак в супереч наведеному Відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідні кошти не були зараховані на її картковий рахунок. Щодо відсутності первинних банківських документів зазначила, що перерахування коштів на платіжну карту Відповідача за укладеним договором було безпосередньо здійснено оператором онлайн-послуг платіжної інфраструктури, який здійснює операції у безготівковій формі. Тому видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Також, умовами угоди з банком-еквайєром, від якого фактично надходять на картки клієнтів кошти до переказу, передбачено надходження від Компанії загальних сум поповнення карток за визначений період, а не сум окремих транзакцій. У зв`язку з цим виділення транзакції як окремого платежу із зазначенням призначення не є можливим у банківській виписці. Отже, на її думку наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення Відповідачем кредитного договору, зазначеного в позові, та факт існування заборгованості внаслідок неналежного виконання Відповідачем своїх обов`язків по поверненню кредитних коштів. Також, заперечила проти спливу строку позовної давності для звернення із вказаним позовом, зазначивши що перебіг позовної давності з 02.04.2020 року і на момент подання позову до суду був зупинений: спочатку у зв`язку із запровадженням карантину, а з 24.02.2022 року - у зв`язку з введенням воєнного стану. Враховуючи та беручи до уваги вищевикладене, можна дійти висновку, що строк позивної давності не підлягає застосуванню до позивних вимог про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором. Крім того, також заперечила щодо необґрунтованого нарахування відсотків, зазначивши, що Позичальник погодився на умови визначені Договором, щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту. Представник позивача до судового засідання не з`явився, у позовній заяві та відповіді на відзив просив провести розгляд справи без його участі, позовну заяву підтримав в повному обсязі наполягав на її задоволенні. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що 02.03.2020 між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №3642605881/198102 (далі - Договір), за умовами якого відповідач отримала фінансовий кредит в сумі 3500 грн. строком на 30 днів (до 31.01.2020 року). Відповідно до п. 1.3 Договору за користування кредитом клієнт сплачує товариству 675,25% річних від суми кредиту в розрахунку 1,85% на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом (п.1.4 Договору). Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п.2.1 Договору). Відповідно до п. 2.3 Договору, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. У додатку №1 до Договору про надання фінансового кредиту №3642605881/198102, ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] погодили графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до якого сума кредиту складає 3500 грн., сума нарахованих процентів за користування кредитом складає 1942,50 грн. При підписанні договору сторонами було погоджено строк кредитування, а також розмір відсотків. Вказаний Договір та Додаток №1 були підписані [PERSON] електронним підписом R70698. Крім того у п.7 Договору (Реквізити та підписи Сторін) міститься інформація, щодо рахунку Позичальника - № [NUMBER] . Отже, сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно Довідки про ідентифікацію, сформованої - ТОВ «ГОУФІНГОУ», [PERSON] з якою укладено договір №3642605881/198102, ідентифікована ТОВ «ГОУФІНГОУ». Акцепт договору позичальником підписаний із застосуванням ЕЦП одноразовим ідентифікатором - R70698 відправленим на номер телефону [NUMBER] від 02.01.2020 року. Відповідно до повідомлення ТОВ «Платежі Онлайн» від 19.08.2025 року №2025-ПО/217, ТОВ «Платежі Онлайн» 02.01.2020 року перерахувало на картковий рахунок № [NUMBER] грошові кошти у сумі 3500 грн. В подальшому, 31.05.2021 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «СІТІ ФІНАНС ГРУП» було укладено договір факторингу №1-31/05/21, відповідно до якого до ТОВ «СІТІ ФІНАНС ГРУП» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором . Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу, загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором №3642605881/198102 складає: 10039,75 грн. з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 3500 грн., заборгованість за процентами - 6539,75 грн.. Крім того, 03.06.2021 між ТОВ «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «Фінансова компанія Дебт Коллекшн» було укладено договір відступлення прав вимоги №1-03/06/2021, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова компанія Дебт Коллекшн», перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги, загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором №3642605881/198102 складає 10039,75 грн. з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 3500 грн., заборгованість за процентами - 6539,75 грн.. Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з частинами 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1, 3 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За нормами ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-979цс15. Згідно з вимогами ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилом ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частин 1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За нормами ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З виписки з особового рахунку [PERSON] за Договором №3642605881/198102, вбачається що позивачем в зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору нараховано заборгованість, яка становить 10039,75 грн. з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 3500 грн., заборгованість за процентами - 8417,50грн.. Таким чином, зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню та з відповідача слід стягнути на користь позивача нараховану заборгованість за договором. Щодо заперечень відповідача, в частині спливу строку позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір було укладено 02.01.2020 року на строк 30 днів до 31.01.2020 року. З позовом ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» звернулись до суду 01.09.2025 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 України редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Разом з тим, згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією РФ проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п. 19, згідно якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон від 14 травня 2025 року №4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» передбачає виключення з Цивільного кодексу України пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення», який передбачає зупинення перебігу позовної давності, передбаченої ЦК України на період дії воєнного стану. Вказаний Закон набрав чинності 04 вересня 2025 року та саме з цієї дати відновлюється обчислення строків позовної давності. Таким чином, у період 12 березня 2020 року строк позовної давності було продовжено до 30 червня 2023 року, у зв`язку з встановленням по всій території України карантину. Одночасно у період з 17.03.2025 року по 04.09.2025 року перебіг строку позовної давності було зупинено, у зв`язку з дією в країні правового режиму воєнного стану. Таким чином, заява позивача про застосування строку позовної давності до пред`явлених позивачем вимог є такою, що не грунтується на положеннях закону. Надаючи оцінку твердженням відповідача, щодо набуття позивачем права вимоги до неї як боржника, суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 203 ЦК України, правочин є дійсним, якщо він відповідає волевиявленню сторін та не суперечить закону. Відповідно до ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про його предмет, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів відповідного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2. ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Так, згідно з частинами 1 і 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до п. 1 ст.14 Закону України «Про захист персональних даних», поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Відповідно до наведених вимог закону на підтвердження позовних вимог позивач надав копії Договорів факторингу та витяги з Реєстрів боржників (до яких включено [PERSON] ) до договорів факторингу, які містять інформацію щодо предмета доказування. Істотними умовами договору факторингу є предмет договору та ціна відступлення права вимоги. Оскільки сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору у вищевказаних договорах факторингу, це підтверджує належне відступлення права вимоги. Крім того, сторони погодили викласти зазначені умови договору в реєстрі, які є невід`ємною частиною договору факторингу. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Також, відповідно до умов договору факторингу передача (відступлення) прав вимоги здійснюється у момент підписання реєстру прав вимог. При цьому така передача не прив`язується до конкретного кредитного договору, а охоплює всі права вимоги, зазначені в реєстрах. Перерахування грошових коштів між сторонами договору факторингу, не є предметом доказування у даній справі, оскільки перехід прав вимоги підтверджується підписанням реєстру, як передбачується в даному договорі. Відтак, умови зазначених договорів факторингу передбачали можливість передачі права вимоги. Такі умови договорів не суперечать нормам чинного законодавства та в установленому законом порядку судом недійсними не визнавалися, а отже, виходячи із презумпції правомірності правочину, є правомірними, тобто такими, що породжують певні цивільні права та обов`язки. За такого, заперечення відповідача, щодо відсутності доказів на підтвердження наявності у позивача права вимоги до неї є безпідставними. Щодо посилань відповідача про не надання позивачем оригіналу електронного договору та ідомостей які підтверджують її ідентифікацію, що на переконання [PERSON] свідчить про недоведеність зі сторони позивача факту укладання між нею та ТОВ «ГОУФІНГОУ» 02.01.2020 договору №3642605881/198102, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону є оригіналом такого документа. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Спірний Договір та Додаток №1 були підписані [PERSON] електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатору: R70698 та згідно Довідки про ідентифікацію, сформованої - ТОВ «ГОУФІНГОУ», [PERSON]. з якою укладено договір №3642605881/198102, була ідентифікована ТОВ «ГОУФІНГОУ». При цьому, оскільки ці договори укладено на сайтах позикодавця та відповідач підписала їх одноразовими ідентифікаторами, то без отримання повідомлення з відповідним ідентифікатором, без здійснення входу на сайт кредитодавців такі б договори не були укладені. Крім цього суд враховує, що кредитний договір містить, персональні дані [PERSON] , зокрема її РНОКПП (податковий номер) та адреси зареєстрованого місця проживання і фактичного місця проживання (у [ADDRESS] ), які є актуальними на час розгляду справи. Питання, щодо визнання недійсним вказаного договору, у встановленому нормами ЦК України порядку, [PERSON] ініційовано не було. З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10березня 2021 у справі № 607/11746/17). Таким чином, [PERSON] не було надано належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача, щодо обставин укладення Договору. За такого вказані заперечення відповідача є безпідставними. Щодо заперечень відповідача, стосовно не доведеності факту перерахування кредитних коштів саме на її картковий рахунок, а також відсутності в матеріалах справи первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували таке перерахування, суд виходить з наступного. Так, відповідач, заперечуючи проти позову у вказаній частині, посилалась лише на недоведеність позивачем отримання нею кредитних коштів, при цьому не надала жодного доказу на спростування тверджень позивача в цій частині. Однак обов`язок доказування власної правової позиції у справі не може полягати лише у спростуванні протилежною стороною доводів іншої сторони, а насамперед полягає у доведенні стороною власної правової позиції. Принцип змагальності передбачає, зокрема і те, що суд у розгляді справи займає позицію об`єктивного та неупередженого арбітра, не збирає докази, а лише оцінює ті, що надані сторонами. Тож можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. Відповідач не скористалась своїм правом на подання доказів неотримання кредиту, а позивач не скористався правом на подання клопотання про витребування доказів перерахування суми кредиту на картковий рахунок відповідача, а посилався лише на можливість надати такі докази відповідачем. Разом з цим суд приймає до уваги вимоги процесуального закону, який покладає тягар доказування на сторони, що забезпечуватиме реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02.10.2018, N?917/1307/18 від 23.10.2019. Так, огрунтовуючи свої вимоги позивач надав повідомлення ТОВ «Платежі Онлайн» від 19.08.2025 року №2025-ПО/217, з якого вбачається, що ТОВ «Платежі Онлайн» 02.01.2020 року перерахувало на картковий рахунок № [NUMBER] (який зазначений у Договорі) грошові кошти у сумі 3500 грн. В свою чергу відповідач, жодних доказів на спростування факту перерахування зазначених коштів, суду не надала. При цьому з урахуванням обставин справи, первинні бухгалтерські документи можуть перебувати в банківській установі в якій відкрито картковий рахунок № [NUMBER] . Проте сторонами не було ініційовано перед судом питання про необхідність витребування вказаної інформації, а суд в свою чергу позбавлений можливості збирати докази у справі. Одночасно, суд звертає увагу на те, що [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву від 15.12.2025 року, зазначає «що вона незгода з тим, що отримавши 3500 грн., має повернути 10039,75 грн.» (с.8, 5 абз. Відзову), тим самим фактично підтверджуючи отримання вказаних грошових коштів. Таким чином, посилання відповідача на те, що саме позивач повинен надати докази перерахування їй коштів, з огляду на встановлені обставини, спосіб укладення кредитного договору та доведення позивачем порушення позичальником грошових зобов`язань, суд розцінює як намагання уникнути відповідальності. За такого вказані заперечення відповідача є безпідставними. Надаючи оцінку запереченям відповідача в частині надмірного та несправедливого нарахованння відсотків, що є підставою для зменшення їх розміру, суд виходить з наступного. Так, не погоджуючись з позовними вимогами в частині стягнення відсотків у визначеному позивачем розмірі, відповідач посилаючись на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначила, що заборгованість за процентами яка становить 6539,75 грн., є непропорційно великою відносно суми боргу який складає 3500 грн., а тому підлягає зменшенню. Відповідно до п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Так, відповідно до п. 1.3 Договору за користування кредитом клієнт сплачує товариству 675,25% річних від суми кредиту в розрахунку 1,85% на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом (п.1.4 Договору). Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п.2.1). Відповідно до п. 2.3 Договору, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. За такого, вказані доводи відхиляються судом, оскільки сторони, укладаючи договір про надання кредиту, погодили всі його умови, в тому числі щодо порядку нарахування та сплати процентів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Позивач обґрунтовано нараховував проценти у розмірі та в межах строку, визначених кредитним договором, що відображено у розрахунку заборгованості. Слід зазначити, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов договорів із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» зазначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Однак, дана норма стосується вимог щодо нарахування пені, яку позивач не нараховував. Так, згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). Крім цього, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Однак, відповідач не заявляла зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача в цій частині, оскільки відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, однак [PERSON] цим, правом споживача відмовитись в односторонньому порядку протягом 14 днів не скористалася та продовжувала користуватися кредитом на погоджених сторонами умовах. Крім того, не погоджуючись з розміром нарахованих відсотків, в супереч положенням ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідачем не надано власного розрахунку щодо правильності нарахування відсотків за вказаним кредитним договором. Суд приймаючи до уваги посилання відповідача на її неналежне матеріальне забезпечення та знаходження на її утриманні малолітньої дитини, не враховує зазначене при прийнятті рішення по справі, оскільки вказані обставини не мають правового значення під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором по суті. При цьому, суд звертає увагу, що вказані обставини можуть бути враховані на стадії виконання рішення суду, у разі звернення відповідача до суду з заявою про відстрочення чи розстрочення його виконання в порядку ст.435 ЦПК України. При вирішенні заявленої представником позивача вимоги про відшкодування понесених судових витрат, суд зазначає наступне. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду від 04 червня 2021року по справі №380/887/20). Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У позовній заяві представник позивача просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 10500 грн. та 2422,40 грн. сплаченого судового збору за поданням даного позову. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав суду договір №11/07/2025 про надання правничої допомоги від 11.07.2025 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія Дебт Коллекшн» та адвокатом Пархомчук С.В.; копію платіжної інструкції №9607 від 08.10.2025 року за надання правової допомоги згідно договору про надання правової допомоги від 11.07.2025 року, згідно рахунку 08.10.2025-23 у розмірі 10500 грн.; акт про надання юридичної допомоги від 08.10.2025 надано правову допомогу у виді усної консультації з вивченням документів вартістю 2000 грн., складання та подання позовної заяви вартістю 5000 грн., складання процесуальних документів, моніторинг «ЄДРСР» щодо процесуального статусу судової справи вартістю 3000 грн., витрати на виготовлення копій документів та відправка поштової кореспонденції вартістю 500 грн., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Пархомчук С.В. [PERSON]. заперечень щодо клопотання представника позивача (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України) до суду не надавала. У розумінні умов ч. 4 - 6 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21. Водночас у ч.3 ст. 141 ЦПК України визначено критерії,

Outcome: approved