Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 11.10.2012 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 2518 та визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 11.10.2012 року він уклав шлюб з відповідачем, який зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 2518. У шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . З урахуванням введеного в Україні воєнного стану та через постійні загрози обстрілу відповідач не бажає проживати в Україні та у зв`язку з цим переїхала за кордон і має намір виїхати до Сполучених Штатів Америки, де проживає її сестра. Після цього їхні шлюбні відносини фактично припинились, що виключає потребу в їх збереженні. Примирення між ними неможливе, а його рішення про необхідність розірвання шлюбу є зваженим, обдуманим та категоричним. Крім того, після виїзду відповідача з ним фактично залишилась проживати їхня спільна донька, яка в Україні відвідує школу, має друзів та родичів, а він, в свою чергу, має достатні доходи та може забезпечувати дитину. Тому, одночасно із розірванням шлюбу просить визначити місце проживання доньки разом з ним. Відповідач, від імені якої діє її повноважний представник, у відзиві на позовну заяву висловився про визнання позовних вимог лише в частині вимоги про розірвання шлюбу, оскільки шлюбні відносини між ними припинились, а вона фактично проживає за кордоном. Разом з тим, просить відмовити у задоволенні позову в частині визначення місця проживання дитини разом з позивачем. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не було подано. Позовна заява поступила до суду 10.09.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.09.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Оскільки спір стосується інтересів дитини, ухвалою суду від 13.10.2025 року, яка постановлена без оформлення окремого процесуального документа і занесена до протоколу судового засідання, суд залучив до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області. Ухвалою суду від 20.11.2025 року, суд зобов`язав третю особу підготувати та надати обґрунтований висновок щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Листом від 16.12.2025 року третя особа повідомила про неможливість надання висновку, оскільки відповідач перебуває за кордоном і через це відсутній доступ до її помешкання, де зареєстрована дитина, що унеможливлює проведення обстеження житлових умов, а також немає можливості отримати дані про доходи та стан здоров`я відповідача. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.12.2025 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач та його представник під час виступу із вступним словом висловились про підтримання позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач при цьому наголосив, що бажає проживати в Україні та має можливість утримувати доньку. Просили позов задовольнити. Представник відповідача під час виступу із вступним словом позовну вимогу про розірвання шлюбу визнав. Проти обґрунтованості позову в частині визначення місця проживання дитини разом з батьком заперечив, оскільки позивач в майбутньому зможе чинити матері перешкоди у спілкуванні з дитиною. Просить у задоволенні позову в цій частині відмовити, а в частині розірвання шлюбу - задовольнити. Крім того, відповідач, яка брала участь під час проведення підготовчого засідання в режимі відеокноференції, підтвердила, що на сьогоднішній день вона перебуває у Республіці Польща у зв`язку з бойовими діями на території України. В подальшому вона хоче переїхати до Сполучених Штатів Америки, де проживає її сестра. Наміру повертатися до України у неї немає. Представник третьої особи в судове засідання жодного разу не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. При цьому, скерував на адресу суду заяву, в якій просить суд проводити розгляд справи без його участі, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників процесу та самої дитини, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 11.10.2012 року між сторонами зареєстровано шлюб, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено оригінал свідоцтва про шлюб (а.с.56). Сторони не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини припинені протягом тривалого часу. Відповідач проживає за кордоном. Від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що також стверджується копією свідоцтва про народження (а.с.18). Відповідно до акту обстеження житлових умов від 12.08.2025 року (а.с.22зв-23), дитина проживає разом з батьком без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Згідно іншого акту від 01.09.2025 року (а.с.25), за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] , дитина не проживає. Відповідно до акту обстеження житлових умов від 11.12.2025 року (а.с.88), у помешканні за адресою: [ADDRESS] , створено належні умови для виховання, навчання та розвитку дитини. З дитиною проживає батько, дід, баба та прабаба. Згідно акту оцінки потреб сім`ї (а.с.88зв - 92), у сім`ї відсутні ознаки складних життєвих обставин, дитина має хороше самопочуття, отримує гаряче харчування в школі, відвідує різні гуртки, є активною та життєрадісною, любить батьків та часто спілкується з мамою. Соціальні стосунки у сім`ї, основні доходи та стан помешкання задовільні. Батько має високий виховний потенціал, спроможний виховувати, доглядати та утримувати доньку. Згідно з частиною першою статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві та встановлені під час судового розгляду, причиною розірвання шлюбу є відсутність бажання у сторін будувати у подальшому сімейні відносини, внаслідок чого вони не підтримують подружніх відносин та перестали розуміти один одного. Згідно з частиною другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Враховуючи вищенаведене, а також визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача, оскільки в сім`ї відсутнє взаєморозуміння, взаємне почуття любові, що вказує на недоцільність перебування сторін у шлюбі, шлюб існує формально, у зв`язку з чим доцільно є такий розірвати, а позов в цій частині задовольнити. Що ж стосується вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком, суд враховує таке. У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У рішенні від 07.12.2006 року в справі «Хант проти України», заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частини перша, друга статті 160 СК України). Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Під час визначення місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні в справі докази, зокрема, обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11.12.2023 року в справі № 607/20787/19. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14.09.2022 року у справі № 466/1017/20). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Під час оцінки та визначення найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту. Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Такі висновки сформульовані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.08.2025 року в справі № 172/491/22, від 30.04.2025 року в справі № 756/6412/23 та ін. У частині четвертій-шостій статті 19 СК України закріплено, що під час розгляду судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. Однак, у постанові від 11.12.2023 року у справі № 523/19706/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. З огляду на це, відсутність відповідного висновку органу опіки та піклування не перешкоджає суду розглянути спір по суті. У статті 171 СК України закріплено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Верховний Суд неодноразово зазначав, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя (див. постанову від 09.04.2025 року в справі № 643/7307/20). Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 року в справі № 562/1686/18 наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Повертаючись до обставин справи яка розглядається, суд відзначає, що дитина постійно проживала та проживає з позивачем і ніщо в матеріалах справи не свідчить, що в цей період позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання доньки, тоді як відповідач проживає окремо. Дитина, як вбачається, навчається у 2 класі ТОВ «Школа Вільних та Небайдужих» та згідно результатів її навчання (а.с.12-14), має значні успіхи, виявляє інтерес до навчання, старається, активно працює на уроках, виявляє ініціативу, співпрацює з іншими дітьми, проявляє самостійність у роботі, що, на думку суду, є безпосереднім наслідком гармонійних умов розвитку дитини, які створені позивачем. Крім того, не слід забувати про те, що проживання з позивачем сприятиме збереженню стабільності в оточенні дитини, зокрема її друзів та близьких, а також сприятиме отриманню нею освіти в умовах, які для дитини є найбільш сприятливими. Суд також вважає необхідним відзначити бажання дитини проживати разом з батьком та її прихильність до нього, що остання підтвердила в суді надаючи пояснення особисто, а також повідомила, що хоче залишитись в Україні, має тут друзів, бабу, діда та інших близьких осіб, яких дуже любить та з якими хоче продовжити спілкування, а також продовжити розвиватись та відвідувати школу і позашкільні гуртки. У своїх поясненнях дитина була категоричною і водночас щирою, через що суд не має підстав ставити під сумнів правдивість її слів. Крім того важливо, що в межах спірних правовідносин не було згадано ні про випадки насильства, ні про випадки жорстокого поводження з дитиною. Суд також не виявив недостатню емоційну прив`язаність, загрозливого стану здоров`я або психічної неврівноваженості позивача. Останній працює та отримує доходи, є фізичною особою-підприємцем, забезпечений житлом та згідно з оцінкою органу опіки та піклування, має високий виховний потенціал, користується повагою дитини, яка його дуже любить. Вказане в сукупності свідчить про те, що зв`язки між дитиною та позивачем є особливо сильними і що саме проживання дитини разом з батьком відповідає її інтересам. Проживання дитини з матір`ю за кордоном, на думку суду, суперечитиме інтересам дитини як з огляду на її міцні соціальні зв`язки, так і з огляду на відсутність відповідного бажання. Одночасно немає жодних доказів, що проживання дитини разом з матір`ю відповідатиме її інтересам, а позивач взмозі створити дитині умови для гармонійного розвитку. Зрештою, відповідач під час проведення підготовчого засідання підтвердила, що немає намірів повертатися в Україну. Як наслідок, суд визнає обґрунтованою вимогу про визначення місця проживання дитини разом з батьком та ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, сплачений позивачем при поданні до суду судовий збір у розмірі 1937,92 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією від 09.09.2025 року, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved