Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

У грудні 2025 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території громадянина України [PERSON] , [INFO] . Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] у місті Донецьку Донецької області помер батько заявниці -- [PERSON] . Зазначений населений пункт входить до переліку територій, які є тимчасово окупованими Російською Федерацією, що унеможливлює здійснення державної реєстрації смерті та отримання свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану у загальному порядку. Встановлення даного юридичного факту має для заявниці суттєве значення, оскільки є необхідною умовою для подальшої реалізації її спадкових прав, а також забезпечення інших законних інтересів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду справи визначено суддю Котенко Р. В. як головуючу у справі. Ухвалою від 02 січня 2026 року заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви, який не може перевищувати триденний термін з дня отримання копії даної ухвали. У зазначений строк від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 23 січня 2026 року заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 26 січня 2026 року о 09:00 год. У судове засідання заявниця не з`явилася, про дату, час та місце його проведення була повідомлена належним чином. До суду подала письмову заяву, в якій просила здійснити розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання також не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд розглянув справу в судовому засіданні за відсутності учасників справи та без здійснення фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до статті 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до пункту восьмого частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Законом України від 21 квітня 2022 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» були внесені зміни до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Зокрема, згідно із пунктом сьомим статті 1-1 Закону, тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Відповідно до частин другої та третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акту цивільного стану. З 24 лютого 2022 року на території України запроваджено та діє воєнний стан через збройну агресію Російської Федерації проти України. Дані обставини є загальновідомими та доказуванню не підлягають. У свою чергу відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» № 376 від 28 лютого 2025 року - м. Донецьк Донецької області віднесено до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України з 07 квітня 2014 року. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . Згідно з наданою копією довідки № 1223 від 10 лютого 2025 року причиною його смерті зазначено злоякісне новоутворення печінки, канцероматоз плеври [а. с. 16]. 10 лютого 2025 року незаконно утвореним органом так званої «Донецької Народної Республіки» на тимчасово окупованій території було видано свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , у якому зазначено, що смерть настала [INFO] в місті Донецьку [а. с. 15]. Суд встановив, що державна реєстрація смерті громадянина [PERSON] на території України не була проведена через тимчасову відсутність повноважень органів державної влади на відповідній території. Оскільки заявником надані документи підтверджують факт його смерті, а проведення державної реєстрації є неможливою з об`єктивних причин, суд вважає за доцільне задовольнити заяву [PERSON] та встановити факт смерті [PERSON] , який помер [INFO] у місті Донецьку Донецької області. При ухваленні рішення судом також враховано, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії. Водночас «офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата, є незаконними і недійсними; проте ця недійсність не може застосовуватися до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдова та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) зазначав, що: «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко не абсолютне. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їхні суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які стосуються зазначеного, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б повністю позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їхніх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що призвело б до позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». Рішення відповідно до частини четвертої статті 317 ЦПК України підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved