Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з уточненою в подальшому позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення недоотриманих страхових виплат, що входять до спадщини, моральної шкоди, інфляційних втрат та 3% річних, яку обґрунтовано тим, що вона є спадкоємцем після свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно (недоотримана страхова виплата) у розмірі 4459,38 грн., які належали до сплати померлому відповідно до відповіді ГУ ПФУ в Донецькій області від 20.05.2025 за №0500-0220-8/50131. Страхові виплати від ГУ ПФУ в Донецькій області перестали нараховуватись спадкодавцю за його життя з квітня 2022 року. Сума 4459,38 грн. це недоотримана страхова виплата лише за 1 місяць, за перерахунком позивача недоотримані страхові виплати спадкодавця складають 173 343,93 грн. В результаті протиправних дій відповідача позивач зазнала значної моральної шкоди. На момент, коли виплати були припинені, її батько тяжко хворів і потребував постійного фізичного догляду. Вона самостійно забезпечувала йому підтримку, годування, гігієну, медичний догляд. Через відсутність страхових виплат вона не мала можливості найняти доглядальника або залучити сторонню допомогу. Внаслідок цього вона отримала травму компресійний перелом хребта, та залишилась без змоги пройти повноцінне лікування через відсутність коштів. Таким чином, позивач зазнала фізичних страждань, ускладнень здоров`я, погіршення якості життя, втрати працездатності, що становить реальну моральну шкоду. Крім фізичних наслідків, вона зазнала глибоких емоційних та психологічних страждань, почуття приниження та несправедливості від зневажливого ставлення до її законних прав, постійне психоемоційне напруження через необхідність виживати без засобів до існування та лікування, безнадії і розпачу, пов`язаних із порушенням її права на гідність і охорону здоров`я. Враховуючи особливий фізичний стан, який потребує значних фінансових ресурсів на лікування та реабілітацію, позивач оцінює розмір моральної шкоди в суму 200 000,00 грн. Також, відповідач має сплатити компенсацію за порушення строків страхових виплат. Індекс інфляції заборгованості за весь час по кожному місяцю окремо до 21.11.2025 року складає 43 639,16 грн. Також, боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, має сплатити 3% річних від простроченої суми, що дорівнює 11 780,74 грн. В зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму недоотриманих страхових виплат в розмірі 173 343,93 грн., інфляційні втрати в розмірі 43 639,16 грн. з моменту несплати до 21.11.2025 року та 3% річних в розмірі 11 780,74 грн. з моменту несплати до 21.11.2025 року, призначити стягнення інфляційних втрат та 3% річних до дня фактичного погашення 173 343,93 грн. страхових виплат з відображенням на день винесення рішення відповідного припису щодо продовження нарахування до дня фактичної виплати; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце судового розгляду повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Бабійчук Т.В., яка діє на підставі довіреності від 19 січня 2023 року, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, аналогічних викладеним у відзиві. У зазначеному відзиві на позовну заяву вказано, що [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , ЕОС [NUMBER] ) перебував на постійному обліку у Донецькому міському відділенні в Пролетарському районі УВД ФССУ в Донецькій області та отримував щомісячні страхові виплати як внутрішньо переміщена особа в Маріупольському міському УВД ФССУ в Донецькій області по 30.04.2022. Згідно з додатком 28 «Розшифровка кредиторської заборгованості по виплатах потерпілим станом на 01.04.2023» до передавального акту, укладеного між УВД ФССУ в Донецькій області та Пенсійним фондом України, та інформацією АС «Реєстр потерпілих» щомісячна страхова виплата за травень 2022 року в сумі 4459,38 грн. була нарахована [PERSON] Маріупольським відділенням Фонду, але не виплачена. Після 01.06.2022 потерпілий до відділень ВД ФССУ в Донецькій області та до ГУ ПФУ в Донецькій області за продовженням раніше призначеної щомісячної страхової виплати як ВПО не звертався, нарахування страхових виплат не здійснювалось, заборгованість за період з 01.06.2022 по теперішній час відсутня. Станом на 05.11.2025 [PERSON] або будь-які інші особи з заявою про виплату недоотриманої страхової виплати у зв`язку зі смертю отримувача [PERSON] до ГУ ПФУ в Донецькій області не зверталися. Отже, на час відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] були нараховані, але не сплачені страхові виплати за травень 2022 року в сумі 4459,38 грн. Право на відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом не входить до складу спадщини. Право на нараховані за життя суми відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, та не отримані спадкодавцем входять до складу спадщини за умови, що на час відкриття спадщини відсутні члені сім`ї спадкодавця. Проте припинення нарахування Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області страхових виплат потерпілому [PERSON] здійснено з червня 2022 року, тобто за його життя, але [PERSON] у встановленому законом порядку не оскаржив дії відповідача, тобто за життя не виявив інтересу та волі на те, щоб відновити нарахування щомісячної грошової суми у разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, а отже, указані суми йому за життя не нараховувались, а тому вони не можуть входити до складу спадщини після смерті [PERSON] . Оскільки право на призначення та виплату щомісячної страхової суми у випадку трудового каліцтва згідно із ст.1219 ЦК України до складу спадщини не входить, тому вимоги спадкоємця [PERSON] про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області суми недоотриманих страхових виплат у розмірі 173343,93 грн є безпідставними, оскільки вона не набула право на отримання не нарахованих, та не виплачених страхових виплат. Обставини справи свідчать про те, що [PERSON] не звертався до органів Пенсійного фонду України за продовженням раніше призначеної щомісячної страхової виплати як ВПО, нарахування страхових виплат не здійснювалось, заборгованість за період з 01.06.2022 по теперішній час відсутня. Відповідно, за відсутності нарахованого доходу, компенсація такого доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати проводитися не може. Позивач повинен довести в суді наявність усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу). Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача, Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. [PERSON] помер [INFO] у м. Донецьку Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10.04.2025 року. Після смерті [PERSON] заведено спадкову справу, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 11.04.2025 року. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. було видано спадкоємцю [PERSON] доньці [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.07.2025 року на грошові кошти в сумі 4459,38 грн., які згідно з довідкою ГУ ПФУ в Донецькій області (відділ обслуговування громадян №17 (сервісний центр) від 20.05.2025 року №0500-0220-8/50131 є сумою нарахованої, але не виплаченої страхової виплати. У відзиві відповідача зазначено, що з 01.06.2022 по теперішній час [PERSON] нарахування та виплата страхових виплат не здійснювалась, після 01.06.2022 потерпілий до відділень ВД ФССУ в Донецькій області та до ГУ ПФУ в Донецькій області за продовженням раніше призначеної щомісячної страхової виплати як ВПО не звертався. Згідно з постановою Маріупольського міського відділення УВД ФССУ в Донецькій області від 09.06.2022 року потерпілому [PERSON] затримано щомісячну страхову виплату в розмірі 4459,38 грн. на підставі п.6 ч.1 ст.46, ч.2 ст.16 Закону №1105-ХІV (невідоме місце мешкання). Суд відмовляє позивачу в задоволенні клопотання щодо визнання недопустимим доказом вказаної постанови Маріупольського міського відділення УВД ФССУ в Донецькій області від 09.06.2022 року, вказана постанова має важливо значення для розгляду справи, оскільки фіксує момент, з якого припинені страхові виплати спадкодавцю. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України). Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (стаття 1227 ЦК України). Тлумачення статті 1227 ЦК України свідчить, що: - цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини; - право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК). Відповідно при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом; - право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема, право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат та випадки за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати. З 1 січня 2023 року набула чинності оновлена редакція Закону України від 03 вересня 1999 року №1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відповідно до якої страхові виплати у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку на виробництві здійснюватиме Пенсійний фонд України. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України. Згідно з п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18) вказано, що «підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України». Тому припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю. У даній справі припинення страхових виплат за життя спадкодавця сталося з підстав, не передбачених законом, тому не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець [PERSON] відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат у порядку спадкування за законом. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року за №243/13575/19. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 14 лютого 2022 року за №243/13575/19 відступила від висновків, викладених у постановах: від 26 лютого 2020 року у справі № 243/2404/19-ц (провадження № 61-20134св19); від 14 квітня 2020 року у справі № 431/6232/18-ц (провадження № 61-17311св19); від 09 грудня 2020 року у справі № 243/9613/19-ц (провадження № 61-7355св20); від 16 грудня 2020 року у справі № 428/12730/19 (провадження № 61-15863св20), ухвалених Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду та висловила свій висновок про застосування норми права, що припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю. Крім того, в постанові ВС № 642/6946/18 від 12.02.2020 року зроблено висновок, що ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставою для невиплати страхових платежів, оскільки таке права закріплене за особою положеннями Закону № 1105-ХІV (з 01 січня 2015 року в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ), і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України. Таким чином, спадкодавець [PERSON] мав право на нарахування та виплату страхових виплат, а тому спадкоємець [PERSON] відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом. Проте, з наданої відповідачем у відзиві інформації встановлено, що з 01.06.2022 року по теперішній час нарахування страхових виплат спадкодавцю не здійснювалось, що позбавляє суд можливості стягнути на користь позивача недоотримані виплати за вказаний період, оскільки не встановлена сума таких виплат. Розрахунок позивача щодо сум страхових виплат суд не приймає до уваги, оскільки він нічим не підтверджений та зроблений з власних міркувань позивача. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Правовими нормами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив про те, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Формування змісту та обсягу заявлених позовних вимог є диспозитивним правом позивача. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» роз`яснено про те, що вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Із цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява. При цьому, за жодних умов становище позивача за наслідками судового розгляду не може бути погіршене порівняно з тим, яким воно було до звернення до суду за захистом своїх прав. Таким чином, дотримуючись правових норм процесуального законодавства України, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для виходу за межі заявлених позовних вимог із метою повного та ефективного захисту прав і законних інтересів позивача [PERSON] , та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату недоотриманих страхових виплат за період з 01 червня 2022 року по 30 листопада 2024 року, належну спадкодавцю [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . На думку суду, таке вирішення спору буде відповідати засадам цивільного судочинства, зокрема верховенству права, і буде таким, що прийнято у межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, а також відповідати принципам, закріпленим у Європейській конвенції з прав людини. Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник стосовно виплати недоотриманих страхових виплат. Таким чином, суд доходить висновку про те, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виплатою соціальних нарахувань, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Правовідносини, які виникають між сторонами стосовно індексації грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних з урахуванням встановленого індексу інфляції, не є зобов`язальними в розумінні ст. 625 ЦК України, вони розглядаються в рамках спору, що регулюються спеціальним законодавством про пенсійне забезпечення громадян окремої категорії. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 642/6005/17. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Законом № 2050-ІІІ також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту приросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору. Отже, за своєю юридичною природою невиплата страхових нарахувань не породжує нових прав та зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та підтверджує існуючі зобов`язання. Отже, в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат слід відмовити. З приводу відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 23 ЦП України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи спір по суті, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим позивачем доказам, врахувавши наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди відповідачем та понесення моральних страждань. На підставі зазначеного та

Outcome: partial