Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

ТОВ «ФК «ЄАПБ» (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитними договорами. В обґрунтування позову зазначалося, що позивач на підставі договорів факторингу набув право вимоги до відповідача за трьома кредитними договорами, які остання уклала шляхом підписання електронним підписом. У зв`язку з тим, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, тобто не здійснила погашення існуючої заборгованості за вказаними договорами, позивач змушений звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості у загальному розмірі 51584,10 гривень, а також стягнення судових витрат. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. В подальшому ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2025 року постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони у справі не з`явилися Представник позивача у позовній заяві просив провести розгляд за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач про розгляд справи повідомлявся шляхом надсилання повістки про виклик за адресою зареєстрованого місця проживання, однак поштове відправлення повернулося без вручення, а також повідомленнями на номери мобільного телефону, проте повідомлення недоставлені. За таких обставин відповідач викликалася до суду через оголошення на вебсайті судової влади України, однак відзиву на позовну заяву не надіслала, жодних заяв чи клопотань до суду не подала. Виходячи з приписів ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та за відсутності представника позивача. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із розглядом справи судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. 24 червня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту № 8020602 (а.с. 9-18) шляхом підписання його відповідачем електронним підписом (надалі - кредитний договір). Згідно з п. 1.2. кредитного договору на умовах, встановлених договором, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Зі змісту п.п. 1.3.-1.4., 1.5.1.-1.5.2. кредитного договору вбачається, що сума кредиту становить 5000,00 гривень; строк кредиту - 360 днів; стандартна процентна ставка становить 1,5% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в 1.4. цього договору; знижена процентна ставка становить 1,425% в день та застосовується за певних умов. Відповідно до п. 6.4. кредитного договору у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити товариству штраф: у розмірі 450,00 гривень на 4 (четвертий) день такого невиконання та/або неналежного виконання; та у розмірі 100,00 гривень починаючи з 5 (п`ятого) дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання. 01 липня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та відповідачем укладено договір позики № 79394951 (а.с. 42-45) шляхом підписання його відповідачем електронним підписом (далі - договір позики). Відповідно до п. 1 договору позики за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк, для задоволення власних потреб, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. У п. 2.1.-2.3. договору позики визначено, що сума позики становить 4700,00 гривень, строк позики - 11 днів, денна процентна ставка - 1,50%, процентна ставка за понадстрокове користування позикою 2,70%, пеня - 2,7% 20 серпня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та відповідачем укладено договір позики № 2316214 (а.с. 62-66) шляхом підписання його відповідачем електронним підписом (далі - договір позики). Відповідно до п. 1 договору позики за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк, з метою придбання товарів для задоволення власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики та комісію за надання позики. У п. 2.1.-2.4. договору позики визначено, що сума позики становить 4400,00 гривень, строк позики - 23 дні, денна процентна ставка - 1,50%, процентна ставка за понадстрокове користування позикою 5%, пеня - 5%, комісія за надання позики - 1508,32 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ч. 1 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Таким чином судом встановлено, що вказані вище договори були укладені в електронній формі, тобто у письмову вигляді. Особливості вчинення правочинів в електронній формі визначені положеннями Закону України «Про електронну комерцію». Так, ст. 3 Закону містить визначення термінів, зокрема: - електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; - одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Згідно з ч. 6 цієї ж статті Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Зі змісту ч. 8 цієї ж статті Закону вбачається, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. У ч. 12 цієї ж статті Закону передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно зі ст. 12 Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що договори підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Отже вказані правочини відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, а укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20. За змістом ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, воно має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Як вбачається з матеріалів справи первісні кредитори взяті на себе за договорами зобов`язання виконали у повному обсязі, а саме надали позичальнику, тобто відповідачу, грошові кошти, а саме: - отримання кредитних коштів від ТОВ «Авентус України» підтверджується копією листа ТОВ «Універсальні Платіжні Системи» від 04 березня 2025 року № 331, згідно з яким 24 червня 2024 року успішно перераховано 5000,00 гривень на платіжну картку № [NUMBER] (а.с. 22); - отримання грошових коштів від ТОВ ««1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» підтверджується копією листа АТ «Таскомбанк» від 09 жовтня 2025 року № 43425/80 (а.с. 46), згідно з яким 01 липня 2024 року здійснено переказ коштів у розмірі 4700,00 гривень на картку № [NUMBER] (а.с. 46), а також копією довідки ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 10 вересня 2025 року № КД-000050571/ТНПП, згідно з якою 20 серпня 2024 року завершено платіжну операцію з перерахування грошових коштів у розмірі 4400,00 гривень на картку № [NUMBER] (а.с. 67). Натомість відповідач не виконала взяті на себе за договорами зобов`язання щодо повернення отриманих грошових коштів, сплати процентів та комісій, внаслідок чого утворилася заборгованість. 27 лютого 2025 року між позивачем та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір факторингу № 27022025 (а.с. 29-33), на підставі якого позивач набув право вимоги до відповідача за договором від 24 червня 2024 року № 8020602, про що свідчать копії акту прийому-передачі реєстру боржників від 27 лютого 2025 року (а.с. 34) та витягу з реєстру боржників від 27 лютого 2025 року (а.с. 36). 14 червня 2021 року між позивачем і ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» укладено договір факторингу № 14/06/21 (а.с. 48-51), 28 липня 2021 року додаткову угоду № 2 (а.с. 52), 13 червня 2022 року додаткову угоду № 7 (а.с. 53), 28 жовтня 2024 року додаткову угоду № 42 (а.с. 54), на підставі яких позивач набув право вимоги до відповідача за договором від 01липня 2024 року № 79394951, про що свідчать копії акту прийому-передачі реєстру боржників від 28 жовтня 2024 року № 36 (а.с. 55) та витягу з реєстру боржників від 28 жовтня 2024 року № 36 (а.с. 57). На підставі додаткової угоди № 45 до договору факторингу № 14/06/21 (а.с. 69) позивач набув від ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» право вимоги до відповідача за договором від 20 серпня 2024 року № 2316214, про що свідчать копії акту прийому-передачі реєстру боржників від 23 грудня 2024 року № 39 та витягу з реєстру боржників від 23 грудня 2024 року № 39 (а.с. 72). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Надаючи оцінку договорам факторингу, суд також звертає увагу на положення ст. 1078 ЦК України, згідно з якою предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Таким чином позивач від первісних кредиторів набув права вимоги до відповідача за вказаними вище договорами. При цьому позивач не здійснював жодних додаткових нарахувань. Таким чином згідно з розрахунками заборгованості, долученими позивачем до матеріалів справи, заборгованість відповідача складається з такого: 1) за договором від 24 червня 2024 року № 8020602 заборгованість становить 22000,00 гривень, з яких: 5000,00 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; 7125,00 гривень - заборгованість за відсотками; 9875,00 гривень - заборгованість за пенею, штрафами (а.с. 23-28); 2) за договором від 01 липня 2024 року № 79394951 заборгованість становить 14866,10 гривень, з яких: 4700,00 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; 775,50 гривень - заборгованість за відсотками; 9390,60 гривень - заборгованість за пенею (а.с. 58-60); 3) за договором від 20 серпня 2024 року № 2316214 заборгованість становить 14718,00 гривень, з яких: 4400,00 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; 9,68 гривень - заборгованість за відсотками; 8800,00 гривень - заборгованість за пенею; 1508,32 гривень - заборгованість за комісією за надання позики (а.с. 73-74). Перевіривши вказані розрахунки заборгованості, суд не в повній мірі погоджується з розміром заявленої до стягнення суми заборгованості з огляду на таке. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи те, що з моменту укладення договорів і до цього часу на території України діє правовий режим воєнного стану, суд дійшов висновку, що відповідач звільняється від обов`язку сплати на користь позивача нарахованих штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання. Інші складові заборгованості відповідають умовам укладених договорів та підлягають до стягнення. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на те, що відповідач не виконала своїх зобов`язань за кредитними договорами щодо повернення грошових коштів, сплати процентів за користування ними, а також комісій за їх видачу, не спростувала отримання грошових коштів у кредит та у позику, не надала будь-якого контррозрахунку заборгованості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, з-поміж іншого, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; (п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення заборгованості за договором від 24 червня 2024 року № 8020602 у загальному розмірі 12125,00 гривень (5000,00 + 7125,00), за договором від 01 липня 2024 року № 79394951 у загальному розмірі 5475,50 гривень (4700,00 + 775,50), за договором від 20 серпня 2024 року № 2316214 у загальному розмірі 5918,00 гривень (4400,00 + 9,68 + 1508,32), а всього 23518,50 гривень (12125,00 + 5475,00 + 5918,00), що становить 46% від заявлених позовних вимог (23518,50 х 100 / 51584,10), то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1392,88 гривень (3028,00 х 46 / 100). Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (ч. 2 ст. 140 ЦПК України). Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Так, у позовній заяві зазначено, що позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи, зокрема витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, у розмірі 1514,00 гривень. Натомість позивачем у позові взагалі не зазначено у чому саме полягають вказані витрати, а також не надано суду жодних доказів на підтвердження факту їх здійснення, а тому вони не підлягають до стягнення. На підставі викладеного,

Outcome: partial