Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Представник АТ «СЕНС БАНК» Альховська І.Б. звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь АТ «СЕНС БАНК» заборгованість у розмірі 110 669,43 грн. та судовий збір (документ сформований в системі «Електронний суд» 28.10.2025). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.06.2021 [PERSON] уклав з АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК» угоду про надання споживчого кредиту № 501330652. Відповідно до умов кредитного договору, Банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах визначених договором повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Проте позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість за Кредитним договором, яка становить 110 669,43грн. Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 30.10.2025, цивільну справу передано на розгляд до Салтівського районного суду міста Харкова. Ухвалою суду від 25.11.2025 провадження по справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. Подала до суду клопотання про розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Виклик відповідача також здійснювався шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Відзив на позов не подав. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 15.06.2021 між Акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «СЕНС Банк» та [PERSON] укладено оферту на укладення угоди про надання кредиту №501330652, згідно з умовами якого відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 71164, 44 грн., на строк 60 місяців, зі сплатою процентів у розмірі 23,99% річних. Крім того, [PERSON] 15.06.2021 підписано паспорт споживного кредиту з аналогічними умовами. На підтвердження факту надання кредиту та користування кредитними коштами банком до позовної заяви долучено меморіальний ордер № 331208379 від 15.06.2021 на суму 71 174,44грн, призначення платежу надання кредиту за кредитним договором № 501330652 від 15.06.2021, виписку по особовим рахункам [PERSON] з 15.06.2021 по 25.07.2025. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом у [PERSON] станом на 25.07.2025 існує заборгованість за кредитним договором № 501330652 від 15.06.2021 в розмірі 110 669,43 грн, з яких: за кредитом 69 202,98грн, по відсотках 20 697,06 грн., по комісії 20 769,39 грн. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При укладенні Кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно умов якого договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Банком виконані взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 15.06.2021 щодо видачі кредиту [PERSON] у розмірі 71 164, 44 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 331208379 від 15.06.2021 та випискою по особовому рахунку. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк, що встановлені договором. Крім того, відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами цивільного законодавства передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом у розмірі 89 900,04 грн., з яких: 69 202 грн 98 коп. заборгованість по тілу кредиту; 20 697 грн 06 коп. заборгованість по відсотках, є обґрунтовані та підлягають задоволенню. Водночас, що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по комісії в розмірі 20 769,39 гривень, то суд зважає на таке. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України "Про споживче кредитування". Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/20, також Верховний Суд у постанові від 17.08.2022 у справі № 180/1334/20. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даній справі за кредитним договором встановлено комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування кредиту у розмірі 1387,71 грн. в місяць, які за законом повинні надаватись безоплатно, тому умови кредитного договору в частині встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту є нікчемними в силу закону. За таких обставин, банком без належних на те правових підстав нарахована комісія на загальну суму 20 769,39 гривень, а відтак, позовні вимоги АТ «СЕНС БАНК» про стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з наведених вище підстав та задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує на користь позивача з відповідача витрати, пов`язані зі сплатою ним при пред`явленні позову судового збору пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1962,14 грн.

Outcome: partial