Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

До суду 19 листопада 2025 року звернулися позивачі з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про визнання права власності на нерухоме майно квартиру. В обґрунтування вимог позивачі зазначили, що 28.04.2006 виконавчим комітетом Ніжинської міської ради їм видано ордер № 64 на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Ніжинської міської ради від 13.04.2006 № 221. У подальшому подано документи на приватизацію вказаної квартири та 30.12.2014 отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Ніжинської міської ради 30.12.2014, квартира за адресою [ADDRESS] зареєстрована на праві спільної часткової приватної власності за [PERSON] 1/2 частка, [PERSON] 1/2 частка. Загальна площа квартири 50,8 кв. м, житлова площа 28,1 кв. м. При отриманні свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивачі були впевнені, що відповідна інформація була внесена у Державний реєстр речових прав. 03.04.2025 позивачка звернулася із заявою про проведення реєстраційних дій до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області Кірсанової Світлани Євгеніївни, реєстраційний номер 66190287. 07.04.2025 за результатом розгляду заяви, державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області Кірсановою С.С. було прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій № 78236852, у зв`язку із наявністю суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями: реєстраційний номер майна 5056002, тип майна квартира, адреса нерухомого майна: [ADDRESS] , дата прийняття рішення про державну реєстрацію 14.03.2005, відомості про права власності Держава Україна в оперативному управлінні Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області. Позивачка звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду по визнання протиправною бездіяльності виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області в особі державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Кірсанової С.Є. щодо не проведення реєстраційних дій щодо нерухомого майна квартири та зобов`язання здійснити реєстрацію права власності на зазначену квартиру. Ухвалою в Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 у відкритті провадження відмовлено. Позивачі вважали, що єдиним способом для захисту прав є звернення до суду відповідно до ст. 4 ЦПК України, ст. 15, 16, 328 ЦК України. Оскільки Управління МВС України Чернігівській області ліквідовано як юридичну особу публічного права без правонаступництва, просять визнати за ними право власності на спірну квартиру. Ухвалою суду від 24 листопада 2025 року відкрито провадження по справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Представник відповідача Ільницька Л.В. подала до суду заяву про закриття провадження у справ, оскільки задоволення вимог про визнання права власності на квартиру не призведе до реального відновлення прав позивачів та не усуне наявну колізію у Державному реєстрі права власності на нерухоме майно, оскільки позивачі вже набули право власності на підставі свідоцтва про право власності від 30.12.2014, а МВС України не є власником спірної квартири і не є органом приватизації чи органом, уповноваженим вчиняти реєстраційні дії. У відзиві зазначила, що позивачам не обґрунтовано які права, свободи чи інтересами порушено з боку Міністерства внутрішніх справ України, яким чином спосіб захисту реально відновить їх наявне суб`єктивне право. Зауважила, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань юридична особа Управління Міністерства внутрішніх справ в Чернігівській області припинена 20.02.2025, а Міністерство внутрішніх справ України не є та не може бути правонаступником майнових прав та обов`язків ліквідованого УМВС в Чернігівській області, а також за відсутності належних та допустимих доказів правонаступництва, тому є всі підстави вважати, що МВС України є неналежним відповідачем у цій справі. МВС України не є власником квартири, а долучені документи до позовної заяви свідчить про те, що позивачі завершили процес приватизації квартири та отримали свідоцтво про право власності від виконавчого комітету. Крім того, зауважила, що МВС України не оспорює законності видачі документів на квартиру. МВС України не є суб`єктом, що створив суперечність в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, і не є органом, уповноваженим її усунути шляхом внесення змін до Реєстру. Ухвалою від 11.12.2025 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. У судове засідання позивачі не з`явилися. У матеріалах справи містяться заяви [PERSON] , [PERSON] про розгляд справи без їх участі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки Міністерство внутрішніх справ не є належним відповідачем у справі, раніше поданий відзив підтримала. Судом установлено, що виконавчим комітету Ніжинської міської ради [PERSON] надано ордер на жиле приміщення № 64 від 28 квітня 2006 року, склад сім`ї син [PERSON] (а.с. 19). Свідоцтвом про права власності на нерухоме майно від 30.12.2014 підтверджується право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] (у розмірі частка за [PERSON] та частка за [PERSON] ), що узгоджується з технічним паспортом, листом про наявність технічної інвентаризації, витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації ЄДЕССБ (а.с. 21, 31-40). Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.04.2025 убачається, що право власності зареєстроване з державною в оперативному управлінні Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на підставі договору купівлі-продажу № 941 від 30.04.2004 Державним реєстратором прав на нерухоме майно Кірсановою С.Є. прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій у зв`язку з наявністю суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженням (а.с. 42). Згідно з листом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 13.06.2025 Управління МВС України в Чернігівській області 20.02.2025 припинено як юридична особа публічного права без правонаступництва (а.с. 45-46). Відповідно до Конституції України, ст.ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Згідно з висновком з питань застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 758/3171/23, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Способи захисту цивільного права чи інтересу це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14)). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), пункті 23 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження №14-182цс21) та підпункті 8.49 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22), спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Посилання представника МВС України жодним чином не спростовують права позивача на звернення до суду з даним позовом, ані обраного ним належного та ефективного способу захисту, що є виключно його правом, ні суб`єктного складу сторін, носять суто умоглядний характер, оскільки не відповідають характеру спірних правовідносин (предмету і підставам позову), природі спірних правовідносин, спростовуються наданими суду доказами, які є належними, достовірними, достатніми. За таких обставин суд погоджується з позицією позивачів щодо ефективного способу захисту порушеного права та відхиляє посилання представника відповідача МВС України на неналежний спосіб захисту. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сама пособі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд самостійно надає юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58). Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Зокрема, згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved