Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 11.12.2012 року, виданого виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради. Для обслуговування вказаного домоволодіння надано земельну ділянку загальною площею 0,0865 га., на якій розташовані житловий будинок літ. «А», літня кухня літ. «Б», сараї літ. «Г» і «Ж», вбиральня літ. «Д», надвірні споруди №1-6. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 19.10.2015 року. Встановлений землевпорядним органом порядок використання земельних ділянок жодним власником не порушувався до 2020 року. У 2020 році власник прилеглої земельної ділянки [PERSON] без відома позивача змінила межу, встановлену між земельними ділянками, узгоджену співвласниками. Відповідачкою самовільно був встановлений паркан на захопленій частині земельної ділянки, належній позивачу. В результаті вказаного [PERSON] самовільно зайняла частину земельної ділянки позивача площею біля 10 кв.м. Добровільно відновити межі земельної ділянки відповідачка відмовляється. Враховуючи викладене, позивач просить суд зобов`язати [PERSON] відновити межу між земельними ділянками відповідно до земельно-кадастрової документації та знести встановлений нею паркан, накласти арешт на земельну ділянку, належну [PERSON] , розташовану за адресою: [ADDRESS] , стягнути з відповідачки на його користь судовий збір у розмірі 840,80 грн. та витрати на проведення судової експертизи у розмірі 6000,00 грн. На виконання ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.11.2021 року судовим експертом Цуркан В.І. було проведено земельно-технічну експертизу №23/124-2022 від 20.10.2023 року (а.с.36, 71-82). В судове засідання [PERSON] не з`явився, повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, надав суду заяву, в якій вказав, що підтримує позовну заяву в повному обсязі, просить її задовольнити та розглядати справу у його відсутність. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про час, дату та місце судового розгляду, надала суду заяву, в якій просила суд, справу закрити у зв`язку з її станом здоров`я. Крім того, зазначає, що позивач [PERSON] підробив документи на землю та вкрав в неї частину земельної ділянки біля 15 кв. метрів. На момент купівлі землі [PERSON] належало 476 кв.м. метрів землі, а не 465 кв.м. Ухвалою суду від 06.08.2025 року в задоволенні заяви [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено. Ухвалою суду від 04.09.2025 року в задоволенні заяви [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником 3/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.12.2012 року №1384, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 29.12.2012 року (а.с.4, 5). Також, [PERSON] є власником земельної ділянки, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальної площею 0,0865 га, кадастровий номер: 5110600000:01:039:0123 (1/1 частка), за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 19.10.2015 року серії [NUMBER] (а.с.6), що підтверджується Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.07.2015 року (а.с.6, 7) та відповіддю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №1568475 від 14.07.2025 року. Відповідачка [PERSON] є власницею 1/2 частини житлового будинку з надвірними прибудовами по [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу частини житлового будинку від 15.07.1982 року та зареєстрована власницею земельної ділянки кадастровий номер №5110600000:01:039:0198, площею 0,0467 га, що розташована в [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №1568484 від 14.07.2025 року. Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови від 19.02.2016 року № 57р «Про перейменування вулиць, провулків та проспекту в м.Ізмаїлі Одеської області» вулицю Червонофлотську перейменовано на вулицю Пароходну. Згідно рішення Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №2061-VIIІ від 04.05.2022 року вулицю Пароходну перейменовано на вулицю Флотську. Згідно рішення Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №2252-VII від 29.12.2022 року (Додаток 1) вулицю Нахімова перейменовано на вулицю Придунайську. Відповідно до Проекту землеустрою складеному фізичною особою підприємцем [PERSON] щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] міститься каталог координат точок повороту та лiнiйнi розміри зовнішніх меж і графічне зображення кадастрового плану земельної ділянки площею 0,0865 га. з кадастровим номером 5110600000:01:039:0123, власником якої є [PERSON] . Відповідно до Проекту землеустрою складеному приватним підприємством «Фірма Бізнес Партнер» щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] міститься каталог координат точок повороту та лiнiйнi розміри зовнішніх меж і графічне зображення кадастрового плану земельної ділянки площею 0,0467 га з кадастровим номером №5110600000:01:039:0198, власником якої є [PERSON] . Згідно висновку експерта №23/124-2022 за результатами судової земельно-технічної експертизи, складеної судовим експертом Цуркан В.І. 20.10.2023 року, встановлено, що дані земельні ділянки належні [PERSON] та [PERSON] є суміжними і лінія їх суміжної межі визначається одним відрізком довжиною 11, 05 м. лінія ГД між поворотними точками 19 та 20 за кадастровим планом 5110600000:01:039:0123 та лінія ВГ між поворотними точками 8 та 9 за кадастровим планом земельної ділянки з кадастровим номером №5110600000:01:039:0198 графічно зображено на рисунку 1 та рисунку 2. Фактичне користування суміжними земельними ділянками по [ADDRESS] з кадастровим номером 5110600000:01:039:0123 та по [ADDRESS] з кадастровим номером 5110600000:01:039:0198 не відповідає їх кадастровим планам, зокрема, по лінії суміжної межі, через встановлення [PERSON] іншої, ніж визначено землевпорядною документацією огорожі на належній [PERSON] земельній ділянці, внаслідок чого частина її площею 0,0018 га перебуває у фактичному користуванні [PERSON] (а.с.70-82). Вказаним висновком експерта також встановлено, що за результатами виконаних обмірів, що у фактичному користуванні [PERSON] власника земельної ділянки по [ADDRESS] з кадастровим номером 5110600000:01:039:0123 перебуває її частина площею 0,0847 га, оскільки частина її площею 0,0018 га перебуває у фактичному користуванні власника земельної ділянки по [ADDRESS] з кадастровим номером 5110600000:01:039:0198 [PERSON] , тобто за межами встановленої нею огорожі графічно зображено у додатку 1. Положеннями ст.ст. 15, 16 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч.ч. 3, 4, 5, 8, 9 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено ст. 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Пунктами «г» і «е» частини першої статті 91 Земельного кодексу України передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та дотримуватися правил добросусідства. Частина друга статті 90 Земельного кодексу України передбачає, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно частини 3 статті 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.( стаття 107 Земельного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 108 Земельного кодексу України, у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Частина 2 статті 152 Земельного кодексу України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої статті 152 ЗК України). Згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача. З огляду на вищевикладене та з урахуванням висновку експертизи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо зобов`язання відповідачку [PERSON] відновити межу між земельною ділянкою кадастровий номер 5110600000:01:039:0123, розташованою за адресою: [ADDRESS] , належною [PERSON] , та земельною ділянкою кадастровий номер 5110600000:01:039:0198, розташованою за адресою: [ADDRESS] , належною [PERSON] , та знести встановлений нею паркан, підлягають задоволенню. Позивач вказує, що ним здійснено експерту Цуркану В.І. сплату витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи у розмірі 6000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 29.12.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Належними доказами згідно ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України (допустимість доказів) визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не приймає до уваги, доводи відповідачки, щодо того, що позивач [PERSON] підробив документи на землю та вкрав в неї частину земельної ділянки біля 15 кв. метрів., оскільки дані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, а також спростовуються матеріалами справи. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України»). Однак, не підлягає задоволенню позов в частині вимог щодо накладення арешту на земельну ділянку, належну [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки такі вимоги стосуються забезпечення позову. Разом із тим, забезпечення позову в цивільному процесі подається у формі мотивованої заяви, окремо від позову та заява повинна відповідати вимогам ст. 153 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки судовий збір та витрати на проведення судової експертизи, сплата яких понесена позивачем і документально підтверджена. Зокрема, згідно квитанції № 176 від 16.12.2020 року (а.с.1) та квитанції №12793 від 11.08.2021 року (а.с.22) позивачем було сплачено 908,00 гривень судового збору за подання позовної заяви, які підлягають стягненню з відповідачки. Також, відповідно до квитанції від 29.12.2021 року позивачем сплачено вартість проведення судової експертизи у розмірі 6000,00 грн.

Outcome: partial