Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач-1, ДКСУ), Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - відповідач-2, ГУ НП у м. Києві), Київської міської прокуратури (далі - відповідач-3, Київська міська прокуратура) про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок протиправних дій службових осіб Оболонського УП ГУНП у м. Києві, у результаті яких позивач перебував під слідством та судом з 16 березня 2017 року по 01 червня 2021 року за необґрунтованою підозрою в рамках кримінального провадження № 12016100050013175 від 29 грудня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, позивачу було завдано моральну шкоду. Також, ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2017 року затримання [PERSON] без ухвали слідчого судді визнано незаконним та застосовано до нього, як підозрюваного, запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів. Згідно вироку Печерського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року, який набрав законної сили, [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, та виправдано за цим звинуваченням з підстав недоведеності вчинення [PERSON] даного кримінального правопорушення та звільнено з-під варти в залі судового засідання. Позивач вказує, що тривалим безпідставним перебуванням під слідством і судом 50,5 місяців (4 роки, 2 місяці, 2 тижні і 2 дні), незаконним проведення обшуку, незаконним застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, йому завдано моральну шкода у розмірі 500 000,00 грн., яка підлягає стягненню відповідно до вимог статті 1176 ЦК України, статей 1, 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 22 січня 2024 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 01 квітня 2024 року. 02 лютого 2024 року представник ГУ НП у м. Києві подав до суду відзив, у якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначає, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями чи бездіяльністю уповноважених осіб ГУ Національної поліції у м. Києві позивачу була завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та його вини в заподіянні моральної шкоди; не зазначено з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди в сумі 500 000,00 грн. (не було надано розрахунків) та якими доказами це підтверджується. 21 лютого 2024 року представник ДКСУ подала до суду відзив на позов, у якому просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначає, що казначейство, яке залучено до справи як відповідач, згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Указує на те, що позивачем необґрунтовано пред`явлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 500 000,00 грн. та не зрозуміло з яких міркувань виходив позивач, оцінюючи шкоду в такому розмірі. 28 лютого 2024 року представник [PERSON] - [PERSON] подав до суду відповідь на відзив ГУ НП у м. Києві, у якому вказує на безпідставність тверджень відповідача-1 у своєму відзиві, просив його позовні вимоги задовольнити. Указує на те, що під час досудового розслідування працівниками поліції Оболонського УП ГУ НП у м. Києві, зокрема, Заступником начальника Оболонського УП ГУ НП у м. Києві, шляхом катування, нелюдського поводження, фізичного та психологічного тиску зламано волю позивача і змушено його визнати вину у злочині, якого він не вчиняв. 05 березня 2024 року представник ГУ НП у м. Києві - Євген Кирилюк подав до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає про те, що доказів звернення із заявами про вчинення відносно нього злочинів під час досудового розслідування та судового розгляду справи позивач не надав, що спростовує його доводи щодо психологічного та фізичного тиску на нього. 27 березня 2024 рок представник Київської міської прокуратури - Котляр Т. М. подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначає про те, що позивачем будь-яких письмових доказів на підтвердження обставин завдання моральної шкоди, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством і судом не надано. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року розгляд справи в попередньому судовому засіданні відкладено на 08 липня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року розгляд справи в попередньому судовому засіданні відкладено на 25 вересня 2024 року. У зв`язку із чергуванням судді як слідчий суддя, судове засідання, призначене 25 вересня 2024 року, знято з розгляду та призначено наступне судове засідання на 16 січня 2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 січня 2025 року розгляд справи в попередньому судовому засіданні відкладено на 15 квітня 2025 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 24 липня 2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2025 року відкладено розгляд справи на 16 жовтня 2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2025 року розгляд справи відкладено на 26 січня 2026 року. Позивач в судове засідання, призначене на 26 січня 2026 року, не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, представник позивача подав заяву суду про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити. Представник Київської міської прокуратури в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, подав заяву суду про розгляд справи без його участі, просив у позові відмовити. Представники Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції у м. Києві в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов наступних висновків. Суд установив, що 29 грудня 2016 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100050013175 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України. Досудове розслідування кримінального провадження доручено групі слідчих СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві. Процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснювалось групою прокурорів Київської місцевої прокуратури № 5. На підставі ухвали слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року проведено обшук у житлі [PERSON] 17 березня 2017 року у присутності захисника [PERSON] слідчим у кримінальному провадженні складено протокол про затримання [PERSON] на підставі статті 208 КПК України. 17 березня 2017 року за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 5 м. Києва, на підставі пункту 3 частини першої статті 276 КПК України, [PERSON] , в присутності захисника, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України. Після повідомлення [PERSON] про підозру за частиною першою статті 115 КК України, на місці події за участю [PERSON] та його захисника було проведено слідчий експеримент, де під відеофіксацію [PERSON] повідомив про обставини вбивства. Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2017 року щодо [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого продовжувався під час досудового розслідування та подальшому під час судового розгляду. Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно [PERSON] затверджено 06 червня 2017 року прокурором Київської місцевої прокуратури № 5 м. Києва та направлено до Оболонського районного суду м. Києва для розгляду по суті. Вироком Печерського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, та виправдано за цим звинуваченням з підстав недоведеності вчинення [PERSON] даного кримінального правопорушення за звільнено з-під варти в залі судового засідання. Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Печерського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року без змін. Постановою Верховного Суду від 20 липня 2023 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року - без змін. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Частиною другою статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди регулюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Пунктом 1 статті 2 вказаного Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду. При чому, пунктом 5 статті 3 Закону визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі, моральна шкода. Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 687/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначити виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи. Визначаючи строк перебування [PERSON] під слідством і судом, суд виходить із того, що його початком є день повідомлення про підозру 17 березня 2017 року, а завершенням день набрання виправдувальним вироком законної сили (після апеляційного перегляду) 01 червня 2025 року. Отже, строк перебування [PERSON] під слідством і судом становить 50 місяців 14 днів. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», на час розгляду справи установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 647 гривень. З урахуванням наведеного, розмір морального відшкодування [PERSON] за період перебування під слідством і судом становить 436 673,50 грн. (50,50х8647). Враховуючи встановлені обставини, позов підлягає задоволенню в частині відшкодування моральної шкоди в більшому, ніж мінімально гарантованому розмірі, а саме в розмірі 500 000,00 грн, з урахуванням тривалості кримінального провадження, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Суд вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди буде достатньою сатисфакцією та не призведе до необґрунтованого збагачення позивача. За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають до задоволення з викладених вище підстав. Судові витрати щодо судового збору віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved