Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

17 листопада 2025 року [PERSON] (надалі позивач) звернулась до суду з цим позовом, в обґрунтування якого зазначила те, що 20 вересня 2023 року між нею та [PERSON] (надалі відповідач) укладено шлюб, зареєстрований у Відділі державної реєстрації Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про що 20 вересня 2023 року складено відповідний актовий запис № 36. У спільному шлюбі, [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження дитини, зареєстроване у відділі державної реєстрації Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про що зроблений актовий запис № 83. На даний час позивач та відповідач сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Позивач категорично заперечує проти збереження шлюбу та вважає, що примирення між нею та відповідачем неможливе. Строк для примирення просить не надавати. Також у позові позивач зазначає, що дитина проживає разом з нею, знаходиться на її утриманні та вихованні. Позивач сама не в змозі забезпечити дитині належний рівень життя. Відповідач є здоровим та працездатним, інших утриманців не має, гроші на утримання їх з позивачем дитини відмовляється платити, приховує свій дійсний заробіток. Відповідач не надає будь-якої матеріальної допомоги, необхідної для утримання та виховання їх дитини, тому позивач вимушена поставити питання про стягнення аліментів та звернутись до суду з цим позовом. Постановленою суддею ухвалою від 29 листопада 2024 року позовна заява прийнята до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила цивільну справу розглянути у судовому засіданні без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає, просив цивільну справу розглянути у судовому засіданні без його участі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, висновує таке. Судом установлено, що 20 вересня 2023 року [PERSON] та [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб, про що Відділом державної реєстрації Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області зроблено актовий запис № 36 /а.с.5/. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] /а.с.6/. Сторонами визнано, що за час спільного проживання через взаємовідносини сторін, ними втрачено почуття любові один до одного, припинено фактичні шлюбно-сімейні відносини та відсутнє бажання їх поновити, а збереження сім`ї стало неможливим. Шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Щодо розірвання шлюбу. За ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України визначено право одного з подружжя подати позов про розірвання шлюбу. Відповідно до вимог 112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, ураховуючи обставини, встановлені судом, відповідно до ст. 110, 112 СК України, суд приходить висновку, що підстави, які спонукали позивача до розірвання шлюбу, обґрунтовані, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливо, суперечить інтересам позивача, сім`я розпалася остаточно та відновлена бути не може, тому позов у цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів. Як установлено судом, сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . З огляду на обставини, покладені в обґрунтування позову, які визнаються відповідачем, малолітня дитина [PERSON] знаходяться на утриманні позивача. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. За змістом статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частинами 1, 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а у разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Таким чином, ураховуючи всі вищевикладені обставини, а також рівний обов`язок батьків щодо утримання дітей, те, що відповідач є працездатним, згоден сплачувати аліменти на утримання дитини, суд вважає можливим задовольнити позов і в цій частині та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача, з урахуванням визнання ним позову, підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 605,60 грн, за позовною вимогою про розірвання шлюбу. Також, ураховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів на підставі Закону України «Про судовий збір», суд вважає, що 50 % судових витрат по сплаті судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави, з урахуванням визнання ним позову, у сумі 605,60 грн, а решту віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved