Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просить про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 2 листопада 2010 року Генеральною прокуратурою України відносно [PERSON] порушено кримінальну справу за № 49-3043, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. 4 листопада 2010 року було затримано [PERSON] в порядку ст. ст. 106, 115 КПК України. 5 листопада 2010 року Печерським районним судом м. Києва [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 30 травня 2011 року закінчено виконання вимог ст. ст. 218-221 КПК України та справу скеровано до суду. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 6 липня 2011 року кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прийнято до провадження та призначено її до розгляду. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 4 серпня 2011 року міру запобіжного заходу відносно [PERSON] , [INFO] , змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд та звільнено його з під варти із залу суду. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2013 року міру запобіжного заходу відносно підсудного [PERSON] , [INFO] , змінено з підписки про невиїзд на взяття під варту, помістивши його до Дніпровського слідчого ізолятору Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області. Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2013 року [PERSON] , [INFO] , визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України і призначено йому покарання у вигляді п`яти років і шести місяців позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на три роки, з конфіскацією всього належного йому майна, з позбавленням підсудного спеціального звання радника митної служби 1 рангу, який ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд в іншому складі суддів. Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2016 року, яка ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року залишена без змін, кримінальну справу № 202/412/14-к, провадження №1/210/3/16 направлено до Генеральної прокуратури України для організації додаткового розслідування, Листом Генеральної прокуратури України № 17/7/1-335 від 1 липня 2017 року кримінальну справу № 202/412/14-к направлено до прокуратури Дніпропетровської області для організації розслідування відповідно до вимог п.12 розділу «Перехідні положення» КПК України, відповідно до якого направлено 17 томів кримінальної справи та речові докази. Постановою прокурора прокуратури Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року виділено з матеріалів кримінального провадження № 42017040000000254, матеріали кримінального провадження №42018040000000913 за ч. 3 ст. 368 КК України за фактом одержання неправомірної вигоди [PERSON] 19 липня 2018 року внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42018040000000913. 31 серпня 2018 року заступником прокурора прокуратури Дніпропетровської області винесено постанову про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення органу досудового розслідування, якою доручено проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42018040000000913, дані щодо початку якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 липня 2018 року - слідчому відділу Металургійного ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Позивач вказує, що 3 листопада 2010 року за місцем його проживання співробітниками Служби безпеки України було проведено обшук, в ході якого були зламані двері в його квартирі, ринкова вартість дверей та їх встановлення складає 10 000 грн. Крім того, 3 листопада 2010 року у нього були вилучені мобільний телефон NOKIA № 95 та грошові кошти у розмірі 21 600,00 грн., які зникли з матеріалів кримінальної справи. Ринкова вартість мобільного телефону NOKIA № 95-1 IMEI: [NUMBER] складала 900 доларів США, що складає станом на 18.01.2021 року за курсом 28 грн. 33 коп. 25 497,00 грн. Телефон NOKIA № 95-1 IMEI: [NUMBER] на даний час є аналогом смартфону Samsung Galaxy Note 10 8/256Gb Black (SM-N970). Зазначає, що матеріальні витрати на лікування склали 91 грн. 50 коп., 565 грн., 400 грн. та 695,90 грн. Вилучені 3 листопада 2010 року у нього грошові кошти 1 120 грн. та грошові кошти дві купюри номіналом 100 доларів США, з номерними знаками НК 18418855C , HB 78370590G та 5 доларів США №F63577744F, а всього 205 доларів США не повернуті слідчим є також нанесеним йому матеріальним збитком. Отже, загальна сума нанесеного йому матеріального збитку становить 65 777,05 грн. Позивач зазначає, що перебування його в Ізоляторі тимчасового тримання, Київському слідчому ізоляторі № 13, етапування до СІЗО в Дніпропетровській області та подальше тримання в ньому, зміна запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про не виїзд та подальша зміна запобіжного заходу з підписки про невиїзд на тримання під вартою, з лікарняного ліжка, завдало йому моральної шкоди, призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, а також вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як в Київському слідчому ізоляторі, так і в СІЗО Дніпропетровської області, під час етапування до суду, в кімнати для проведення слідчих дій до слідчого, зустрічей з адвокатами та захисниками, прогулянок, [PERSON] неодноразово зустрічався з особами, які є особливо небезпечними злочинцями, з якими у нього були конфліктні відносини, оскільки він був працівником правоохоронного органу, та ці злочинці йому постійно погрожували фізичною розправою. За час перебування в слідчих ізоляторах його постійно перекидували по різних камерах до осіб раніше судимих, які чинили на нього моральний тиск. В камері СІЗО № 13 співробітники СІЗО три місяці навмисно не відчиняли вікно й перешкоджали передачі їжи. У камерах, в яких він перебував в холодну пору, було дуже холодно, обігрівачами адміністрація забороняла користуватись, на стелях був грибок, повна антисанітарія. Постійні знущання з боку адміністрації, обшуки, постільна білизна на полу та їжа. Вода в камерах була тільки холодна. У зв`язку з протиправною поведінкою органів дізнання щодо нього, членів його сім`ї та близьких родичів, він зазнав душевних страждань. В період з 2012 року по 2015 рік [PERSON] неодноразово намагався влаштуватись на роботу, та в зв`язку з відсутністю у нього паспорту громадянина України та порушеною кримінальною справою [PERSON] кожного разу отримував відмову. Вважає, що період перебування [PERSON] під слідством з 02.11.2010 року по 01.10.2020 року становить 9 років 11 місяців і 28 днів (119 (сто дев?ятнадцять) місяців), під судом 5 років, 5 місяців 20 днів, під вартою 1 рік 5 місяців, 1 день, враховуючи конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи внаслідок притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, отже незаконними діями працівників органів Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України, прокуратури Дніпропетровської області, Печерського районного суду м. Києва, Апеляційного суду м. Києва, Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, Дзержинського районного суду Кривого Рогу, Металургійного ВП Криворізького ВП ГУНІ Дніпропетровській області, йому було завдано моральну шкоду, пов`язану із незаконним пред`явленням обвинувачення та взяттям під варту, яку він оцінює в сумі 7 000 000 грн. і яка має бути йому відшкодована. Ухвалою судді від 28 січня 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду в порядку загального позовного провадження. 16 лютого 2021 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Указував, що Казначейство є неналежним відповідачем у вказаній справі, просив виключити їх з числа відповідачів. Крім того, зазначив, що позивач не має права на відшкодування шкоди з огляду на те, що вина органів, що здійснювали досудове розслідування та прокуратури не встановлена належним чином та не доведено незаконність їх дій. Зауважив, що заявлені позивачем вимоги в частині відшкодування моральної шкоди більш ніж значним чином перевищують гарантований Законом мінімум моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, стягнення визначеної позивачем суми призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. Вимога про відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованою та не підтвердженою належними та достатніми доказами. Ухвалою суду від 10 березня 2021 року провадження у даній справі зупинено у зв`язку із призначенням по справі психологічної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 5 квітня 2024 року на адресу суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експертів від 21.03.2024 № 19889/21-61 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи. Ухвалою судді від 8 квітня 2024 року поновлено провадження у справі. 6 травня 2024 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до вимог якої останній просив: стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] , в рахунок відшкодування втраченого заробітку 1 439 864 грн.; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 73 747,77 грн.; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 9 000 000 грн. Ухвалою суду від 6 травня 2024 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. 16 травня 2025 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому остання просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідні органи державної влади (дії яких, призвели до завдання позивачу шкоди), а саме - слідчий СВ Металургійоного ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області та Криворізька місцева прокуратура № 1 Дніпропетровської області, якими здійснювалось досудове слідство. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Вказує, що вимога позивача щодо стягнення шкоди з Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України є необґрунтованою. Крім того, Казначейство вказує, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина органів слідства та прокуратури не встановлена належним чином та не доведена незаконність дій. Вважає, що позивачем не доведено наявність жодного з елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, як і самого факту моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів, що відповідно до статті 81 ЦПК є його процесуальним обов`язком. Ухвалою суду від 22 травня 2024 року провадження у даній справі зупинено у зв`язку із призначенням по справі судової психологічної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 12 червня 2025 року на адресу суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експертів від 14.05.2025 № 7236/24-61 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи. Ухвалою судді від 17 червня 2025 року провадження у справі поновлено. 22 серпня 2025 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до вимог якої останній просив: стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] , в рахунок відшкодування втраченого заробітку 1 578 476, 50 грн.; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 80 508,91 грн.; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 758 342,07 грн. 11 листопада 2025 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до вимог якої останній просив: стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] , в рахунок відшкодування втраченого заробітку 1 633 068,50 грн.; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 115 849, 30 грн.; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 758 342,07 грн. Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, з підстав, зазначених у позові, просили позов задовольнити. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд встановив, що постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України старшого радника юстиції Горбатюка С.В. від 2 листопада 2010 року порушено кримінальну справу відносно начальника Криворізької митниці [PERSON] , [INFO] , за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та присвоєно зазначеній справі № 49-3043. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 5 листопада 2010 року обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту відносно [PERSON] , [INFO] . Постановою Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2010 року продовжено строк тримання під варту обвинуваченого [PERSON] , [INFO] , - до чотирьох місяців. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2011 року продовжено строк тримання під варту обвинуваченого [PERSON] , [INFO] , - до п`яти місяців, тобто до 02.04.2011. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 6 липня 2011 року кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прийнято до провадження та призначено її до розгляду. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 4 серпня 2011 року міру запобіжного заходу відносно [PERSON] , [INFO] , змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд та звільнено його з під варти із залу суду. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2013 року міру запобіжного заходу відносно підсудного [PERSON] , [INFO] , змінено з підписки про невиїзд на взяття під варту, помістивши його до Дніпровського слідчого ізолятору Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області. Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2013 року [PERSON] , [INFO] , визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України і призначено йому покарання у вигляді п`яти років і шести місяців позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на три роки, з конфіскацією всього належного йому майна, з позбавленням підсудного спеціального звання радника митної служби 1 рангу, який ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд в іншому складі суддів. Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2016 року, яка ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року залишена без змін кримінальну справу № 202/412/14-к, провадження №1/210/3/16 направлено до Генеральної прокуратури України для організації додаткового розслідування, Листом Генеральної прокуратури України № 17/7/1-335 від 1 липня 2017 рокукримінальну справу № 202/412/14-к направлено до прокуратури Дніпропетровської області для організації розслідування відповідно до вимог п.12 розділу «Перехідні положення» КПК України, відповідно до якого направлено 17 томів кримінальної справи та речові докази. Постановою прокурора прокуратури Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року виділено з матеріалів кримінального провадження № 42017040000000254, матеріали кримінального провадження №42018040000000913 за ч. 3 ст. 368 КК України за фактом одержання неправомірної вигоди [PERSON] 19 липня 2018 року внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42018040000000913. 31 серпня 2018 року заступником прокурора прокуратури Дніпропетровської області винесено постанову про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення органу досудового розслідування, якою доручено проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42018040000000913, дані щодо початку якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 липня 2018 року - слідчому відділу Металургійного ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 1 жовтня 2020 року закрито кримінальне провадження № 42018040000000913, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 вересня 2018 року. Зобов`язано слідчого, прокурора у кримінальному провадженні №12018040000000913, протягом 24 годин з моменту отримання ухвали суду внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про закриття кримінального провадження. Повернуто належні [PERSON] речі - сумку «барсетку» та грошові кошти в сумі 21 600 грн. (двадцять одна тисяча шістсот гривень). 23 жовтня 2020 року постановою слідчого СВ ВП КВП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, старшого лейтенанта поліції Щукіна М.К. кримінальне провадження № 12018040000000913 від 19 липня 2018 року закрито, у зв`язку із закінченням стоку досудового розслідування на підставі аб. 14 ч. 1 ст. 284 КПК Україна. Відповідно до положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до положень ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; постановлення виправдувального вироку суду. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Частинами 5, 6 ст. 4 Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст. 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому відповідно до положень ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга ст. 2 ЦК України). Відповідно до частини першої ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). У справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду. Посилаючись на завдання моральної шкоди органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, [PERSON] у позові визначив єдиного відповідача - Державну казначейську службу України. Разом з тим, характер спірних правовідносин за вимогами [PERSON] передбачає обов`язкову участь як відповідачів органів досудового розслідування, прокуратури та суду, оскільки саме з діями таких органів позивач пов`язував завдання йому майнової та моральної шкоди, статус сторони відповідача цих органів у справі забезпечить розгляд справи з дотриманням засад змагальності судочинства. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи відповідальність за завдання майнової та моральної шкоди у відзиві на позов Державна казначейська служба України наголошувала на тому, що не є належним відповідачем в даній справі. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ч. 1 - 4 ст. 51 ЦПК України). Аналіз наведених норм процесуального законодавства дає підстави для висновку, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 640/22013/18). З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що клопотань про залучення співвідповідача чи заміну первісного відповідача на належного відповідача позивачем до суду подано не було. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи викладене, зважаючи на те, що позов подано до неналежного відповідача, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed