Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

09 грудня 2025 року до Соборного районного суду м. Дніпра надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментної заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем умов договору про участь в утриманні дитини від 01 січня 2024 року. У позовній заяві позивачка зазначала, що спільна дитина сторін фактично проживає разом із нею, вона здійснює її утримання та виховання, тоді як відповідач проживає окремо та, попри взяті на себе договірні зобов`язання, не сплачував погоджені платежі протягом тривалого часу. Ухвалою Соборного районного суду м. Дніпра від 11 грудня 2025 року відкрито провадження у справі. 24 грудня 2025 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , у якій він просив розірвати шлюб зі [PERSON] , визначити місце проживання їхньої малолітньої доньки з батьком, який самостійно утримує та виховує малолітню дитину без участі матері. Судом зустрічну позовну заяву прийнято та об`єднано для спільного розгляду з первісним. [PERSON] у своєму зустрічному позові зазначив, що сторони перебувають у шлюбі з 20.06.2015 року, однак фактичні шлюбні відносини припинилися ще влітку 2024 року у зв`язку з наростанням конфліктів, емоційною нестабільністю відповідачки та відсутністю реальної участі матері у вихованні дитини. Вказував, що з цього ж періоду їхня спільна малолітня донька проживає виключно з ним. На підтвердження цього зазначив, що саме він самостійно займається її утриманням, розвитком, вихованням, лікуванням, доглядом, забезпечує належні умови життя, матеріальну сторону життя дитини, тоді як позивачка не бере участі в утриманні дитини, не надає матеріальної допомоги та не цікавиться її життям у повному обсязі. Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, позивачка за первісним позовом, подала до суду письмове пояснення, у якому не заперечувала з приводу розірвання шлюбу, оскільки відновити стосунки неможливо, вона не має наміру повертатися у сім`ю, підтвердила, що спільна дитина сторін проживає з батьком, який самостійно її виховує та утримує, а вона мешкає окремо від них. Справу просила розглядати за її відсутності. Відповідач за первісним позовом, він же позивач за зустрічним позовом у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги за первісним позовом не визнав, позовні вимоги за зустрічним позовом просив задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, укладеному 20.05.2015 року, актовий запис № 354, що підтверджується матеріалами справи. Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину доньку [PERSON] , яка народилась [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини. Водночас відповідач за первісним позовом, заперечуючи проти заявлених вимог, зазначив у зустрічному позові, що фактично дитина проживає разом із ним, перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, а всі основні витрати, пов`язані з утриманням, вихованням та розвитком дитини, несе саме він. Позивачка за первісним позовом мешкає окремо від них. Зазначені обставини стали підставою для подання відповідачем зустрічного позову. Дослідивши пояснення сторін, письмові докази у справі та оцінивши їх у сукупності, суд встановив, що на момент розгляду справи дитина фактично проживає разом із батьком - відповідачем за первісним позовом, який забезпечує її щоденні потреби, несе витрати на харчування, одяг, лікування, навчання та інші необхідні витрати, пов`язані з утриманням дитини. Судом також встановлено, що позивачка за первісним позовом не надала належних та допустимих доказів, які б спростовували факт проживання дитини з батьком або підтверджували, що саме позивачка несе основні витрати на утримання дитини, навпаки, цю обставину вона підтвердила, зазначивши, що вона мешкає окремо. На підтвердження фактичного проживання дитини з батьком та виконання ним батьківських обов`язків у матеріалах справи міститься характеристика від 20.10.2025, яка складена в.о. директора Дніпровської гімназії №2 Дніпровської міської ради, яку відвідує дитина. Так, вказаною характеристикою підтверджується, що дитина проживає за адресою [ADDRESS] з батьком [PERSON] . Батько підтримує зв`язок з класним керівником, реагує на повідомлення та зауваження у Telegram, прислухається до порад, відвідує батьківські збори та заходи, повідомляє про відсутність дитини на заняттях. Хоча недостатньо приділяє уваги щоденному контролю за навчанням дитини, виконанням домашніх завдань. Випадків появи батька в закладі у стані алкогольного сп`яніння не було. Мати [PERSON] не проживає в родині, не приймає участі у вихованні дитини, до навчального закладу не приходила. Таким чином, досліджені судом матеріали справи у сукупності підтверджують, що дитина тривалий час фактично проживає з батьком, який здійснює основний обсяг щоденного догляду, виховання та матеріального забезпечення, тоді як мати проживає окремо та системної участі у щоденному утриманні дитини не здійснює. Оцінивши пояснення сторін, досліджені у судовому засіданні докази та перевіривши їх у сукупності, суд дійшов таких висновків: Відповідно до ст. 7681, 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд виходить із того, що в сімейних правовідносинах визначальним є не формальний статус, а реальний стан виконання батьківських обов`язків, сталість середовища проживання дитини та забезпечення її потреб. Надані позивачем за зустрічним позовом докази (свідоцтво про народження дитини, характеристику від 20.10.2025, яка складена в.о. директора Дніпровської гімназії №2 Дніпровської міської ради, яку відвідує дитина, копію правовстановлюючих документів на житло, де проживає разом з дитиною), у сукупності з позиціями сторін, підтверджують, що: дитина тривалий час фактично проживає з батьком; батько забезпечує щоденний догляд, виховання та утримання; мати проживає окремо та системної участі у повсякденному забезпеченні не бере. Під час вирішенні даної справи суд виходить з принципу найкращих інтересів дитини. За ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється найкращим інтересам дитини. ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що при втручанні держави в сімейні відносини ключовою є оцінка найкращих інтересів дитини та стабільності її життєвого середовища - зокрема у справах Neulinger and Shuruk v. Switzerland та Strand Lobben and Others v. Norway. Судом також враховується підхід ЄСПЛ, де наголошено, що при вирішенні питань, пов`язаних з дитиною, суд має забезпечувати реальний і ефективний баланс інтересів, а дитина потребує стабільності середовища (див. посилання на практику щодо Mamchur v. Ukraine). Вирішуючи вимогу про розірвання шлюбу, суд враховучє та застосовує положення ст.110, 112 СК України, згідно до яких шлюб розривається судом, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них або інтересам дітей. Оскільки сторони фактично не проживають однією сім`єю, спільне господарство не ведуть, примирення не досягли та не мають наміру продовжувати сімейні відносини, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Вирішуючи питання щодо залишення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, суд виходить з того, що за ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини визначається з урахуванням ставлення батьків до виконання обов`язків, сталості середовища, та найкращих інтересів дитини. Суд також враховує підхід Верховного Суду: якщо між батьками відсутній реальний конфлікт щодо фактичного проживання дитини, а дитина тривалий час проживає з одним із батьків, суд може вирішити це питання одночасно з розірванням шлюбу, виходячи з інтересів дитини та необхідності збереження стабільного життєвого середовища. Така правова позиція відповідає принципу, що без нагальної потреби суд не повинен змінювати звичне для дитини середовище, оскільки різка зміна місця проживання може негативно вплинути на її психологічний стан, навчання та соціальні зв`язки. Так, Верховний Суд у численних рішеннях (у тому числі: постанова від 30.10.2019 у справі № 352/2324/17, постанова від 04.08.2021 у справі № 654/4307/19, огляди практики КЦС ВС щодо визначення місця проживання дитини) наголошує, що при вирішенні питання про місце проживання дитини ключовими є: збереження стабільності оточення дитини (місця проживання, кола спілкування, звичного режиму), урахування того, з ким дитина фактично проживала до виникнення спору, спроможність кожного з батьків забезпечити належні умови для виховання. У цих рішеннях Верховний Суд фактично виходить із того, що якщо дитина тривалий час фактично проживає з одним із батьків, адаптована до цього середовища, почувається в безпеці, а інший із батьків не доводить наявність серйозних негативних факторів для дитини немає підстав змінювати це середовище. Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини. Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом має все необхідне для забезпечення дитини повним і гармонійним фізичним, розумовим, духовним, моральним і соціальним розвитком, а також має змогу надати всебічний рівень життя, необхідний для такого розвитку, та поряд з цим не позбавляє мати дитини батьківських прав на дитину. Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні малолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх малолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач за зустрічним позовом наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2 ст. 51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ч.2 ст.150СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до положень ч.1 ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини, а відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з вимогами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Оцінивши докази у сукупності, суд доходить висновку, що: шлюб підлягає розірванню, оскільки сім`я фактично розпалася, спільне життя відсутнє, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та дитини; місце проживання дитини необхідно залишити разом із батьком, оскільки дитина фактично проживає з ним тривалий час, має сталі соціально-побутові умови, батько виконує основний обсяг обов`язків із виховання та утримання, а зміна середовища без вагомих підстав суперечила б найкращим інтересам дитини.

Outcome: approved