Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Позивачка вказує, що 12.11.2021р. уклала з відповідачем договір публічної оферти про надання послуги з оздоровлення та відпочинку дитини у дитячому санаторії «Аврора» шляхом оплати послуги за путівку на відпочинок на 3 зміну з 2 по 14 липня 2022 року у розмірі 19 999грн. Здійснивши оплату, позивачка отримала путівку № 2230052 на третю зміну з 2 по 14 липня 2022р. на отримання послуги з оздоровлення та відпочинку дитини у дитячому санаторії «Аврора», м. Скадовськ, Херсонська обл., Україна(копія додається). Відповідно до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022р., затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25.04.2022р. № 75 (зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.04.2022 р. № 453/37789), Скадовська міська територіальна громада Скадовського району Херсонської області станом на 25.04.2022р., перебувала в тимчасовій окупації внаслідок агресивної війни з боку рф. Відповідач чітко усвідомлював, що послуги за договором не можуть бути надані та мав повернути заздалегідь сплачені кошти, а натомість розмістив на своєму сайті звернення до споживачів його послуг про те, що сплачені за путівки кошти повертатися не будуть. Згодом це повідомлення зникло і сайт перестав працювати, кошти, сплачені за путівку, позивачці не повернуті. Неповернення коштів, і ухилення від їх повернення суттєво погіршило матеріальний стан позивачки, а також нанесло великої моральної шкоди їй та її сину, дитині-напівсироті, який не зміг поїхати на відпочинок та відновити свій нестабільний психоемоційний стан , який є наслідком жорстокої війни, розпочатої рф і це призвело до загострення хронічних хвороб дитини і погіршення стану здоров?я. Це стало причиною переживань позивачки за сина, внаслідок чого погіршився її стан здоров?я (стрес, безсоння, нервовий розлад, збій роботи серцево-судинної системи). Своєю цинічної заявою про те, що гроші повертатися не будуть, відповідач принижує людську гідність і знищує віру в справедливість, тому позивачка оцінює спричинену їй моральну шкоду на суму 10 000грн. На підставі викладеного позивачка просить зобов?язати відповідача повернути сплачені нею кошти за путівку в сумі 19 999грн, зобов`язати відповідача сплатити їй моральну шкоду в сумі 10 000грн, зобов`язати відповідача сплатити інфляційні витрати в сумі 6 275грн 23коп та 3% річних в сумі 1 709грн 51коп, а всього 37 983грн 74коп. Відзив на позовну заяву не надійшов. За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Суд направляв за місцезнаходженням відповідача (м. Дніпро, вул. Дмитра Донцова, 3) копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду без вручення. Крім того, як вбачається з довідки про доставку електронного документу, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі від 09.05.2025р. отримана відповідачем через його електронний кабінет 09.05.2025р. Відповідно до ч. 7 ст. 14 ЦПК України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи за місцезнаходженням, а також через систему «Електроний суд», незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому поштову кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. У справі встановлено, що, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 53 від 12.11.2021р., виданої ПП «Дитячий санаторій «Аврора», прийнято від [PERSON] за [PERSON] 19 999грн за путівку з 02.07.2022 по 14.07.2022р.р. № 2230052 (а.с.20). ПП «Дитячий санаторій «Аврора» видало на ім`я [PERSON] путівку № 2230052 на третю зміну з 02.07.2022 по 14.07.2022р. на підставі договору № 02.11.2021р. від 02.11.2021р., вказавши, що з в момент придбання/отримання путівки договір про надання послуг на оздоровлення вважається укладеним; найменування та склад послуг: послуга з оздоровлення та відпочинку дитини у дитячому санаторії «Аврора», м. Скадовськ, Херсонська область, Україна (комплекс спеціальних заходів соціального, виховного, медичного, гігієнічного, спортивного характеру, що забезпечують організацію дозвілля, відновлення фізичних і психічних функцій дитячого організму, сприяють розвитку духовності та соціальної активності дитини, що здійснюється у відповідності до Закону України «Про оздоровлення та відпочинок дітей». В момент придбання\\отримання путівки договір про надання послуг з оздоровлення та відпочинку дітей у дитячому санаторії «Аврора» вважається укладеним (а.с.19). Відповідно до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних(бойових)дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25квітня 2022 року, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25квітня 2022року №75 (зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2022 р.за №453/37789), Скадовська міська територіальна громада Скадовського району Херсонської області станом на 25 квітня 2022 року, перебували в тимчасовій окупації. Вказаний факт тимчасової окупації рф Скадовської міської територіальної громади є загальновідомим і не потребує доказуванню в силу ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Позивачкою на адресу відповідача 25.04.2025р. рекомендованою поштою з описом вкладення направлялася претензія з копією путівки та копією квитанції (а.с.22). Поштове відправлення повернуто поштою через відсутність адресата (а.с.23). Вирішуючи заявлені вимоги, суд вважає за необхідне вказати таке. Стосовно зобов`язання відповідача повернути попередню оплату Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України не допускається. Положеннями ст. 615 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Отже, за змістом наведених норм розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору). Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків. У цій справі встановлено, що відповідач в період з 02.07.2022 по 14.07.2022р. зобов`язався надати послугу з оздоровлення та відпочинку дитини [PERSON] ; місцем виконання зобов`язання визначений дитячий санаторій «Аврора», м. Скадовськ, Херсонська область, Україна що підтверджується путівкою № 2230052; позивачка 12.11.2021р. внесла 19 999грн на оплату цієї послуги, оплативши путівку № 2230052, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера № 53 від 12.11.2021р. У путівці міститься вказівка на те, що в момент придбання\\отримання путівки договір про надання послуг з оздоровлення та відпочинку дітей у дитячому санаторії «Аврора» вважається укладеним. Відтак із застосуванням принципу балансу вірогідностей судом установлено, що між сторонами виникли правовідносини з надання послуг, а саме: був укладений договір про надання послуг, на виконання умов якого 12.11.2021р. позивачка внесла попередню оплату за послугу з оздоровлення дитини, а відповідач зобов`язався цю послугу надати, видавши путівку № 2230052. Зміст цього договору з`ясувати неможливо, оскільки в позивачки він відсутній, а сайт відповідача, на якому текст договору розміщений, недоступний. Судом не встановлено, що відповідач направляв позивачці повідомлення про неможливість виконання прийнятих на себе зобов`язань внаслідок дії форс-мажорних обставин (через окупацію). Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту прав та інтересів осіб є примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5). За положеннями ст. 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до приписів статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно статті 13 цього Кодексу цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.4). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6). Оскільки Главою 63 ЦК України не врегульовано особливостей повернення виконавцем замовнику попередньої оплати в разі невиконання виконавцем своїх зобов`язань за договором про надання послуг та правового механізму її повернення, суд дійшов висновку про можливість застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України за аналогією закону до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем. За приписами частини 1 статті 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Частина 2 статті 693 Цивільного кодексу України визначає, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати за товар, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Зі змісту наведеної норми вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки закон не визначив форми пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.02.2024 у справі №910/3611/23, від 09.02.2023 у справі №910/5041/22, від 07.02.2018 у справі №910/5444/17). Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17). Отже, звертаючись з позовом про зобов`язання відповідача повернути попередню оплату за ненадану послугу з оздоровлення дитини, позивачка звернулася за захистом свого права, обравши спосіб захисту свого права шляхом примусового виконання відповідачем обов`язку за договором в натурі. Таку вимогу позивачки про зобов`язання відповідача повернути грошові кошти за договором надання послуг слід тлумачити як вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, попередньо сплачених за послугу, яка надана не була, оскільки суть позовних вимог є чіткою, зрозумілою та дає змогу захистити порушене право. Інше тлумачення заявлених позовних вимог є надмірним формалізмом (Постанова від 10.11.2021р Верховного суду у справі № 766/4737/20). Верховний Суд, зокрема в постанові від 15.09.2021р. у справі № 372/2583/18 (провадження № 61-14185св20) зазначив, що некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Враховуючи, що відповідач не надав послуги з оздоровлення згідно путівки № 2230052, він зобов`язаний повернути позивачеві попередньо сплачені нею кошти за ці послуги в сумі 19 999грн відповідно до прибуткового касового ордера № 53 від 12.11.2021р., а тому ці кошти слід стягнути з відповідача, про що фактично й просить позивачка. Стосовно моральної шкоди слід зазначити наступне. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (Постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20). Позивачка вказує, що неповернення коштів, а також ухиляння від повернення коштів суттєво погіршило її матеріальний стан, а також нанесло великої моральної шкоди їй та її сину, дитині-напівсироті, який не зміг поїхати на відпочинок та відновити свій нестабільний психоемоційний стан, який є наслідком жорстокої війни, розпочатої рф. Це призвело до загострення хронічних захворювань дитини і погіршення стану здоров?я, що стало причиною її переживань за сина і як наслідок погіршився її стан здоров?я (стрес, безсоння, нервовий розлад, збій роботи серцево-судинної системи). Своєю цинічної заявою про те, що гроші повертатися не будуть, відповідач принизив людську гідність і знищує віру в справедливість. Моральну шкоду оцінює у 10 000грн. Позивачка надала суду копії консультативних висновків спеціалістів, результати УЗД та інш., з яких випливає наявність у [PERSON] ряду хронічних захворювань; факту спричинення позивачці моральної шкоди тим, що дитина не поїхала на відпочинок, з цих доказів не встановлено, а інших позивачкою не подано і клопотань про їх витребування не заявлено. Суд звертає увагу, що підстави стягнення моральної шкоди мають бути обгрунтованими і конкретними. Оціночні судження позивачки стосовно цинічності заяв відповідача в основу судового рішення покласти не можна. Тому суд відмовляє у компенсації моральної шкоди за недоведеністю. Стосовно вимог про стягнення з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України) Відповідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18. Судом встановлено, що між сторонами укладено договір про надання послуг з оздоровлення та відпочинку дитини із попередньою оплатою, яку позивачка внесла, але послуги надані не були. У зв`язку із неповерненням відповідачем суми попередньої оплати за цю послугу позивачка на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахувала та заявила до стягнення з відповідача інфляційні витрати в сумі 6 275грн 23коп та 3% річних в сумі 1 709грн 51коп, починаючи від 02.07.2022р. (дня ненадання послуги з оздоровлення) до дати звернення до суду із позовом (07.05.2025р.). Положень договору, які б містили умови та строки повернення попередньої оплати через невиконання умов договору про надання послуг з оздоровлення та відпочинку дитини з`ясувати неможливо, оскільки в позивачки цей договір відсутній, а сайт відповідача, на якому розміщений договір - недоступний. Зміст вимоги позивачки, яка направлена відповідачу поштою 24.05.2025р., встановити неможливо через ненадання позивачкою цієї вимоги. Докази визнання відповідачем обов`язку з повернення попередньої оплати у сумі 19 999грн, після якого у відповідача виникло б грошове зобов`язання, за невиконання якого є обов`язок сплатити суму із врахуванням інфляційних витрат та 3% річних, у суду також відсутні. Оскільки неможливо встановити початок періоду прострочки щодо повернення суми попередньої оплати, тому у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних слід відмовити. Судові витрати слід розподілити за положеннями ст. 141 ЦПК України, стягнувши їх з відповідача на користь держави. На підставі викладеного, керуючис ст. 81, 141, 223, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial