Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2015 року у справі № 202/11724/14-ц, яке наявне у Єдиному державному реєстрі судових рішень, був задоволений позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та стягнуто з [PERSON] , на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитом в розмірі 205 720,97 грн, заборгованість по відсоткам 178 711,74 грн. та судовий збір в розмірі 3 654,51 грн. Згідно з ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2019 року у справі № 202/11724/14-ц, яка наявна у Єдиному державному реєстрі судових рішень, було замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» щодо виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2015 року по справі № 202/11724/14-ц. Відповідно до наказу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» №55-к від 25.07.2024, на виконання протоколу Загальних зборів учасників вказаного товариства від 25.07.2024, було перейменовано ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». У даній справі позивач вказує, що рішення суду не виконувалось відповідачем у період з 23.02.2019 по 23.02.2022 і згідно з наданим ним розрахунком, сума інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2015 становить інфляційні втрати у розмірі 84 860,88 грн. та 3% річних у розмірі 34 895,96 грн. , що в загальному розмірі становить 119 756,84 грн. Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням про стягнення боргу із солідарних боржників. Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом положень статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У Постанові від 16.05.2018 Велика Палата Верховного Суду у справі №686/21962/15-ц відступила від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. У даному випадку, позивач, обґрунтовуючи вимоги позову, не надав суду жодних доказів невиконання боржником, у тому числі відповідачем рішення, Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2015 року у справі № 202/11724/14-ц. Позовна заява не містить жодних відомостей про вказане виконавче провадження, його номер, у випадку якщо воно було відкрито, стан у якому воно перебуває тощо. Надані суду докази підтверджують лише наявність судового рішення, згідно з яким з відповідача стягнуто суму кредитної заборгованості та право позивача на стягнення такої заборгованості, проте жодним чином не підтверджують ані факту, ані періоду невиконання судового рішення, за який позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних власне як і самого факту невиконання вказаного рішення. Тобто суд позбавлений можливості встановити, що зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та фактичного виконання ним зобов`язання не відбулось. Також, з матеріалів справи не вбачається, що на виконання вказаного рішення суду були видані виконавчі листи. У п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому в силу приписів ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд констатує, що позивачем не було заявлено клопотань щодо витребування доказів. З огляду на викладене, позивачем у своїх доводах не підтверджено прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання. Суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань, остаточну суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи, що у позові відмовлено, судовий збір відповідно до статті 141 ЦПК України позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed