Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

У червні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за розпискою. Свої вимоги мотивувала тим, що [PERSON] позичила (взяла в борг) 4000 (чотири тисячі) дол. США, зі строком повернення до 31 грудня 2021 року, про що остання написала розписку. Але умови договору порушила, у встановлений строк кошти не повернула. Зазначила, що станом на момент звернення до суду з відповідним позовом відповідач повернула позивачці 500 (п`ятсот) дол. США. Таким чином, на момент звернення до суду з відповідним позовом заборгованість відповідача складає 3500 (три тисячі п`ятсот) дол. США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 05.06.2024 року складає 141 015 (сто сорок одну тисячу п`ятнадцять) гривень 00 копійок. Крім того, у своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму вище казаного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що складає за період з 01.01.2022 року по 05.06.2024 року 49 230,49 (сорок дев`ять тисяч двісті тридцять) гривень 49 коп. та 3% річних від простроченої суми, що складає за період з 01.01.2022 року по 05.06.2024 року 10 275 (десять тисяч двісті сімдесят п`ять) гривень 60 копійок. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, а саме: судовий збір у сумі 2005 (дві тисячі п`ять) гривень 21 копійку та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч) гривень. Просила судистягнути з [PERSON] на користь [PERSON] : заборгованість в розмірі 200 521,09 грн., яка складається з: боргу 141 015 грн., за період з 01.01.2022 року по 05.06.2024 року 49 230,49 грн. та 3% річних від простроченої суми, що складає за період з 01.01.2022 року по 05.06.2024 року 10 275,60 грн.; судовий збір у сумі 2005,21 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності. У судове засіданні відповідач або її представник не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Додатково відповідачка викликалась шляхом розміщення оголошення на сайті суду та направлення смс повідомлення. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзив не подали, не повідомили суду причини неможливості подати відзив, докази. На підставі наведеного, суд вважає, що відповідач був належним чином сповіщений про проведення судового розгляду цивільної справи. Відповідно до положень ч. 8ст. 178ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин суд, враховуючи вимогист. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2ст. 247 ЦПК Українифіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5ст. 268 ЦПК Українидатою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши чинне законодавство України, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суддя прийшла до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики у відповідності до якого остання отримала в борг від [PERSON] суму коштів у розмірі 4000 (чотири тисячі) дол. США, які зобов`язувалась повернути до 31.12.2021 року. На підтвердження укладення відповідачем усного договору була надана розписка, підписана останньою. Зі змісту вказаного документу-боргової розписки, вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді усного договору позики та вбачається факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця. Відповідач [PERSON] у добровільному порядку повернула позивачці [PERSON] грошові кошти у сумі 500 (п`ятсот) дол. США. Таким чином, на момент звернення до суду з відповідним позовом заборгованість відповідача складає 3500 дол. США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 05.06.2024 року складає 141 015 (грн.. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, ст.1046 ЦК України Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст .81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] жодних доказів на спростування доводів позивача зазначених нею у позові, до суду не подано. Отже, враховуючи вище викладене, а також те, що боргова розписка від 05 липня 2021 року підтверджує факт укладення договору позики між позивачем та відповідачем. Виникнення у останньої обов`язку в поверненні даних коштів, тому з сукупності вказаних підстав, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 3500 (три тисячі п`ятсот) дол. США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 05.06.2024 року складає 141 015 (сто сорок одну тисячу п`ятнадцять) гривень 00 копійок. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства(частина перша статті 14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1)в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2)в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3)у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тому вимоги про стягнення 3% річних за порушення строків підлягає за період з 01 січня 2022 року по 05 червня 2024 року, прийнявши до уваги положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким встановлено, що положення статті 625 ЦК України до грошових зобов`язань застосовуються лише до початку дії воєнного стану. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму вище вказаного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року у сумі 4 118 (чотири тисячі сто вісімнадцять) гривень 77 коп. та 3% річних від простроченої суми, що складає за період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року у сумі 625 (шістсот двадцять п`ять) гривень 87 копійок. Узагальнюючи, суд дійшов висновку про задоволення позовних частково у сумі 141 015 (сто сорок одну тисячу п`ятнадцять) гривень 00 копійок (стягнення суми заборгованості) + 4 118 (чотири тисячі сто вісімнадцять) гривень 77 коп (встановленого індексу інфляції за період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року) + 625 (шістсот двадцять п`ять) гривень 87 копійок (три проценти річних від простроченої суми за період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року) = 145 759 (сто сорок п`ять гривень сімсот п`ятдесят дев`ять) гривень 64 коп. Щодо судових витрат. Окрім того, відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження наявності витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем не надано жодного доказу, а тому суд вважає за доцільне відмовити позивачу у стягненні з відповідача на свою користь судові витрати, а саме: на правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч) гривень. Разом з цим, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з урахуванням пропорційного розміру задоволених позовних вимог слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1 457,69 (одна тисяча чотириста п`ятдесят сім) гривень 69 копійок. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial