Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

30.06.2025 року до суду засобами електронного суду звернувся позивач, який просив суд стягнути з відповідача 17714,00 грн. на підставі договору, укладеного між відповідачкою та ТОВ «Авентус Україна» 17.04.2024 року, про надання кредиту у розмірі 4200,00 грн., вимоги за яким було передано позивачу на підставі договору факторингу від 27.11.2024 року №27.11/24-Ф. Разом із позовною заявою позивач подав заяву про залучення третьої особи у вигляді первинного кредитора та витребування у неї доказів перерахування коштів відповідачці. Вимоги позивача складаються із вимог по тілу кредита у розмірі 4200,00 грн., заборгованості по відсоткам у розмірі 9702,00 грн. та 3812,00 грн. - заборгованості за пенею. Також позивач просив стягнути судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідачка, отримавши кошти у товаристві з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна», належним чином свої зобов`язання не виконувала, що є підставою для стягнення з неї отриманих кредитних коштів, що відповідає вимогам укладеного кредитного договору та є відповідним способом захисту прав кредитора. Ухвалою судді від 16.07.2025 року у справі відкрито у спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову, відмовлено у клопотання позивача про залучення третьої особи та витребування у вказаної особи відповідних доказів перерахування коштів відповідачці (а.с.63-64). Позивач вказану ухвалу отримав засобами електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.67), а відповідачка засобами поштового зв`язку (а.с.69). Ухвалою суду від 08.09.2025 року залишено клопотання позивача про витребування доказів без розгляду через не поновлення судом строків для подання вказаного клопотання зі сторони позивача (а.с.75). Позивач вказану ухвалу отримав засобами електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.78), а відповідачка у порядку п.6 ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.79). Заяви, клопотання від сторін у справі не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися, відповідачка відзив на позовну заяву не подавала. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 17.04.2024 року між відповідачкою та товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора з боку відповідачки було укладено договір про надання споживчого кредиту №7797812, за яким відповідачка отримала на свою банківську картку кошти у розмірі 4200,00 грн. зі сплатою процентів у розмірі 2,20% від суми кредиту за кожний день користування кожні 30 днів строком на 360 днів (а.с.13-22). Кошти відповідачці були перераховані в день укладання договору 17.04.2024 року на її банківську картку [NUMBER] , що підтверджує лист ТОВ «Фінансової компанії «Контрактовий дім» як оператора переводу коштів позивача від 06.12.2024 року №7/6537 (а.с.32-33), що є достатнім доказом перерахування коштів позивачці та витребування додаткових доказів у зв`язку з цим у справі не потрібно. Як вбачається із наданого суду розрахунку заборгованості, складеного позивачем (а.с.48-52), розрахунок заборгованості по тілу, процентам та штрафу був здійснений в межах строку дії договору, до 31.07.2024 року включно. 27.11.2024 року між первинним кредитором та позивачем був укладений договір факторингу №27.11/24-Ф, відповідно до якого первинний кредитор передавав вимоги за відповідною кількістю договорів, а позивач за плату їх приймав (а.с.26-30). Оплата позивачем первинному кредитору була здійснена у повному обсязі (а.с.47). Таким чином, судом підтверджено отримання відповідачкою коштів від первинного кредитора, неналежне виконання взятих на себе зобов`язань та перехід права вимоги до позивача. В той же час розмір заборгованості суд приймає виключно щодо тіла кредиту, оскільки інші заявлені до стягнення суми не відповідають вимогам закону як на час укладання договору, так і на час розгляду справи. 24.12.2023 року на підставі прийнятого Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 року (далі - Закон) були внесенні зміни до Закону України «Про споживче кредитування», а саме ч.5 ст.8 вказаного закону викладено таким чином, що розмір процентної ставки за відповідними кредитними договорами не може перевищувати 1% від суми заборгованості на день. В той же час п.17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», викладений на підставі Закону надавав можливість нараховувати максимальний розмір денної процентної ставки у розмірі 2,5% у період з 24.12.2023 року до 22.04.2024 року та у розмірі 1,5% у період з 23.04.2024 року до 20.08.2024 року. Після чого єдиний максимальний розмір процентної ставки за споживчими кредитами повинен в будь-якому випадку становити 1%, чого позивач в даній справі не дотримав. Позивач здійснював після 23.04.2024 року до 31.07.2024 року нарахування процентів у розмірі 2,2% на суму заборгованості (92,40 грн. на день), що прямо суперечить нормам вищевказаного закону, а відповідно дії первинного кредитора були протиправними. Дійсний розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідачки у період 23.04.2024 року до 31.07.2024 року повинен скласти 6237,00 (4200,00 грн. *1,5% (або 0,015) * 99 днів), плюс 554,40 грн. (де можна було нараховувати проценти у розмірі 2,2% на день) за період з 17.04.2024 року до 22.04.2024 року, а всього 6791,40 грн. а не нараховані позивачем за вказаний проміжок проценти у розмірі 9702,00 грн. Щодо пені у розмірі 3812,00 грн., то суд із вказаною сумою не погоджується, оскільки вона суперечить нормам абзацу другого частини другої ст.21 ЗУ «Про споживче кредитування» щодо того, що її розмір загалом не може бути більшим, ніж половини суми, одержаним споживачем за таким договором, без відносно того, який її розмір визначили сторони у вказаному договорі, тобто в дійсності розмір пені повинен був бути зафіксований у сумі 2100,00 грн. без можливості її збільшення, а позивач здійснив нарахування пені більше вказаної суми. В той же час суд зазначає, що позивач мав право її нараховувати, оскільки набув таке право з 24.12.2023 року на підставі прийнятого Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 року, оскільки вказаний закон виключив із норм Закону України «Про споживче кредитування» п.6-1 розділу «Прикінцеві та перехідні положення», який діяв у період з 15.03.2022 року до 24.12.2023 року і забороняв у договорах споживчого кредитування застосовувати будь-які види неустойки через невиконання зобов`язань позичальниками. Враховуючи, що норми вказаного закону є спеціальними до норм п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, то з 24.12.2023 року саме їх застосування дозволяється у правовідносинах, пов`язаних із споживчим кредитуванням. Із цих же підстав норми абз.2 ч.2 ст.21 вказаного закону є застосованими як пізніше прийняті до положень ч.3 ст.21 вказаного закону, де розмір неустойки визначається інакше до договорів вартістю до однієї заробітної плати, тобто за конкуренції норм суд використовує за положеннями вищевказаного закону ті, які захищають права споживача. Таким чином, під час судового розгляду вартість вимог до відповідачки підтвердилася частково у розмірі 13091,40 грн., з яких: 4200,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 6791,40 грн. - заборгованість за процентами та 2100,00 грн. - пеня. В іншій частині вимоги позовної заяви є такими, що суперечать нормам діючого законодавства на час укладання та дії відповідного кредитного договору. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною; електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом підтверджено заборгованість відповідача перед кредитором у розмірі 13091,40 грн. замість 17714,00 грн. заявлених, тобто позовні вимоги задовольняються на 73,9%. На підставі ст .141 ЦПК України, враховуючи те, що суд задовольняє позовні вимоги частково у розмірі 73,9%, від заявлених вимог, то із сплаченого позивачем судового збору як заявленої вимоги про відшкодування судових витрат при зверненні до суду з відповідачки слід стягнути судовий збір у вказаному процентному відношенні, що складає 1790,15 грн. із 2422,40 грн. сплачених. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу суд не погоджується із їх понесенням представником позивача саме за вимогою до відповідачки, виходячи з наступного. 01.01.2025 року укладено договір про надання правової допомоги №49649746 між позивачем та адвокатом Білецьким Богданом Михайловичем щодо надання юридичної допомоги у відповідних справах, визначений порядок розрахунків, вартість загальних послуг та встановлено, що він діє до 31.12.2025 року (а.с.23-25). Відповідно до додаткової угоди №7797812 до договору про надання правової допомоги №49649746 від 02.04.2025 року сторони погодили надання відповідних юридичних послуг позивачу в частині стягнення заборгованості з відповідачки та визначено, що розміром оплати для адвоката Білецького Б.М. буде гонорар, визначений у відповідних актах наданих послуг (а.с.31). Згідно із актом №77977812 на підтвердження факту надання правничої допомоги від 31.03.2025 року Білецький Б.М. надав послуги позивачу на суму 6000,00 грн., які складаються 2000,00 грн. - за складання позовної заяви, 3000,00 грн. - за правовий аналіз спірних правовідносин, 5000,00 грн. - формування додатків до позовної заяви та 500,00 грн. -консультація щодо документів та доказів (а.с.9). Відповідно до вказаного акту позивач повинен був сплатити відповідні кошти адвокату Білецькому Б.М. при підписанні акту, хоча доказів вказаного суду надано не було. На а.с.12 міститься детальний опис робіт, здійснених адвокатом Білецьким Б.М. при складанні відповідного акту на підтвердження факту надання правничої допомоги від 31.03.2025 року, в якому зазначено часові межі наданих послуг та норми закону щодо визначення вартості вказаних послуг. Слід зазначити, що акт №77977812 та детальний опис до нього були складені до укладання додаткової угоди №7797812 до договору про надання правової допомоги №49649746 (31.03.2025 року та 02.04.2025 року), а тому відсутні підстави вважати, що представник позивача здійснив будь-які роботи відносно підготовки позову щодо відповідачки, оскільки акту та детального опису робіт до нього після 02.04.2025 року суду надано не було, а до додаткової угоди від 02.04.2025 року відсутні підстави вважати, що здійснений 31.03.2025 року акт стосувався саме відповідачки, а не іншої особи, і саме на позивачеві лежить обов`язок подання вказаних доказів, чого він не зробив. Відповідно відсутні підстави взагалі для стягнення витрат на професійну правничу допомогу відносно відповідачки на користь позивача і в цій частині позивачу слід відмовити у розподілі судових витрат. Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial