Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2022 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 27.04.2023, на підставі виконавчого листа №2/204/1910/22 від 29.03.2023, державним виконавцем Авдіївсько-Мирноградського відділу ДВС у Покровському районі Донецької області Східного МРУ Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №71672705. За період з 22.07.2024 по 22.07.2025 у [PERSON] утворилась заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 115 742,47 грн, що підтверджено довідкою державного виконавця від 22.07.2025. З цієї ж довідки судом встановлено, що за період з вересня 2022 по квітень 2023 [PERSON] самостійно сплачено аліментів 116 500,00 грн. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 01 серпня 2025 року у справі № 204/11963/23 змінено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на підставі рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 03 листопада 2022 року у справі № 204/5825/22 на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з 1/2 частки всіх видів заробітку (доходу) на 1/4 всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, з дня набрання судовим рішенням законної сили. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2025 вказане рішення Індустріального районного суду м. Дніпра залишено без змін. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра у справі №204/11963/23 встановлено, та у відповідності до ч. 4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню, те, що 25 березня 2023 позивач уклав новий шлюб та [INFO] народився другий син позивача [PERSON] ; з 20.04.2022 [PERSON] взятий на облік як внутрішньо переміщена особа; 22.07.2024 року звільнений з військової служби. За період з жовтня 2024 по травень 2025 року інформація про доходи відсутня. Отже, у справі №204/11963/23 суд встановив суттєву зміну сімейного стану та суттєве погіршення матеріального стану платника аліментів (позивача), в порівнянні з його сімейним станом та матеріальним становищем на момент винесення рішення суду про стягнення аліментів. З доданих до відзиву копії ухвал у справі №204/11963/23 та відомостей ЄДРСР судом встановлено, що з позовом про зменшення розміру аліментів [PERSON] звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпра 10.08.2023, визначивши підсудність за правилами ст.27 ЦПК України за місцем реєстрації відповідача, але в період з 10.08.2023 по 26.08.2024, справа неодноразово передавалась судами по підсудності за адресою відповідача, як ВПО, спочатку з Красногвардійського районного суду м. Дніпра до Покровського міськрайонного суду Донецької області, потім з Покровського міськрайонного суду Донецької області до Дружківського міського суду Донецької області, який у свою чергу направив справу по підсудності до Індустріального районного суду м. Дніпра куди вона надійшла 26.08.2024, що призвело до її вирішення по суті лише 01.08.2025, тобто через два роки після подання позову. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61?19815сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)). Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України). Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України). Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів; невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)). Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 181 СК України). У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (частина перша статті 196 СК України). Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (див, зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)). Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. При застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)). Позивач надав суду розрахунок пені на загальну суму 239 322,08, яка розрахована у відповідності до правової позиції ВП ВС у справі №572/1762/15-ц, але обмежив її розмір до 100% розміру заборгованості та просить стягнути з відповідача 115 742,47 грн, що відповідає вимогам ч.1 ст.196 СК України. За змістом вимог частин третьої, четвертої статті 83 ЦПК України, відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву на позовну заяву. З наданих відповідачем доказів, у цій справі судом встановлено, що в період з 09.08.2022 по 17.12.2025 розмір аліментів, які стягувались з відповідача становив від усіх видів його доходів, а з 17.12.2025 становить , і їх розмір було зменшено судовим рішенням у зв`язку з суттєвою зміною сімейного стану та суттєвим погіршенням матеріального стану платника аліментів ( [PERSON] ), в порівнянні з його сімейним станом та матеріальним становищем на момент винесення рішення суду про стягнення аліментів. Також судом було встановлено, що розгляд справи про зменшення розміру аліментів тривав два роки не з вини [PERSON] , що у свою чергу призвело до того, що розмір заборгованості за період з 22.07.2024 по 22.07.2025 склав 115 742,47 грн., оскільки рішення про зменшення розміру аліментів не має зворотної дії. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (див.: пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)). Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (частина друга статті 196 СК України). Суд зауважує, що парламент встановив у частині першій статті 196 СК максимальну межу для пені, передбачивши, що розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. Окрім цього в сфері судового розсуду перебуває вирішення питання про зменшення пені (частина друга статті 196 СК). Тобто алгоритм визначення розміру пені, який підлягає стягненню на користь одержувача аліментів, полягає в наступному: спочатку, з урахуванням максимальної межі, визначається пеня; після цього з`ясовується чи є підстави для її зменшення; при вирішенні питання про стягнення пені (статті 196 СК) законодавець надає суду право зменшувати розмір пені, а не звільняти платника аліментів від її сплати; тлумачення частини другої статті 196 СК свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох підстав, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів; саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстав для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів; визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань. У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2025 року у справі № 932/541/23 (провадження № 61-185св25) зроблено висновок про те, що визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань. Отже, у цій справі, суд доходить висновку, що з вини [PERSON] виникла заборгованість по сплаті аліментів за період з 22.07.2024 по 22.07.2025 у розмірі 115 742,47 грн, однак вона виникла не через умисне ухилення від сплати аліментів, а у зв`язку з суттєвим погіршенням його матеріального стану та суттєвою зміною сімейного стану, в порівнянні з його сімейним станом та матеріальним становищем на момент винесення рішення суду про стягнення аліментів, що встановлено рішенням суду у справі №204/11963/23, а відтак суд вважає, що наявні одразу дві підстави для зменшення розміру пені, передбачені ч. 2 ст.196 СК України. При визначені розміру пені суд виходить з того, що з 10.08.2023 [PERSON] вживав активних дій щодо зменшення розміру аліментів (звернувся до суду з відповідним позовом), оскільки його матеріальний стан погіршився та змінився сімейний стан, але рішення було ухвалене лише через два роки після звернення до суду, а відтак суд вважає, що розмір пені необхідно зменшити до 57 871,24 грн (115 742,47 / 2 = 57 871,24), що буде справедливим, співрозмірним із розміром основного зобов`язання, але буде достатнім стимулом для своєчасного виконання аліментних зобов`язань у майбутньому і водночас не створить надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Враховуючи викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і з відповідача слід стягнути пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 57 871,24 грн. На підставі ст.141 ч.2 п.1 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» та у зв`язку з прийняттям рішення про часткове задоволення позову судові витрати слід покласти на відповідача, стягнувши з останнього на користь держави судовий збір в сумі 1 211,20 грн.

Outcome: partial