Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

28 листопада 2025 року [PERSON] , через представника, звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, визначивши третьою особою Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), із вимогою про визнання права власності на приватний будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивачка, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 червня 1998 року є власницею приватного будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 22 кв. м, на земельній ділянці 1 030 кв. м. При цьому, вказано на те, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, затверджених Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, яким затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, м. Волноваха відноситься до територій активних бойових дій, тому, позивачка є внутрішньо переміщеною особою. Зазначено, що 03 жовтня 2025 року позивачка звернулася до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про реєстрацію права власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Натомість, останнім 14 листопада 2025 року у проведенні реєстраційних дій їй було відмовлено, зокрема з тих підстав, що отримана від Волноваської районної державної адміністрації відповідь щодо підтвердження права власності на спірний будинок, не містить інформації необхідної для реєстрації права власності на нерухоме майно. Вказано, що позивачка є дійсним власником спірного майна, однак на теперішній час її право власності на це майно не визнається органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, через що вона не може здійснити державну реєстрацію її права власності на житловий будинок, що позбавляє її можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд. Враховуючи відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення невизнаного права власності на будинок, позивачка вимушена звертатись з даним позовом у порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Ухвалою суду від 05 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 25). 12 грудня 2025 року, недоліки, зазначені в ухвалі суду від 05 грудня 2025 року, позивачкою усунуто (а. с. 28-37). Ухвалою суду від 18 грудня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін та призначено судове засідання на 10 годину 26 січня 2026 року (а. с. 38). 01 січня 2026 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи - Бліндара В. (а. с. 56-57), в яких він зазначає про те, що 29 вересня 2024 року до Департаменту надійшла заява позивачки 69147001 про реєстрацію за нею права власності на спірний будинок. Стверджує, що державним реєстратором під час розгляду заяви було здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, в результаті чого встановлено, що інформація про реєстрацію права власності на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня. Вказано, що з метою отримання інформації про зареєстровані до 01 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно, державним реєстратором було направлено запит до Волноваської районної державної адміністрації. Натомість, зазначає, що отримана на вищевказаний запит державним реєстратором відповідь, не містить інформації, необхідної для вчинення реєстраційних дій за заявленими на вказаний об`єкт нерухомого майна, у зв`язку з чим останнім прийнято законне рішення про відмову у проведенні державної реєстрації прав. Тому, прохає суд вирішити спір на підставі наявних матеріалів справи та прийняти рішення на власний розсуд відповідно до вимог чинного законодавства України. Позивачка та її представник - адвокат Бровенко Д.В., у судове засідання не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити (а. с. 61-62). Представниця відповідача - Шпак О.М., у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 53), в якій прохала суд вирішити справу за наявними матеріалами справи. Представник третьої особи - Бліндар В., у судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях прохав суд про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що позивачка, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 червня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. за реєстровим № 762 (а. с. 14-15), є власницею жилого будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 22 кв. м, на земельній ділянці 1030 кв.м, право власності на який зареєстровано в БТІ м. Волноваха 25 червня 1999 року за реєстровим № 435 П-6/138. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ № 81873621 від 14 листопада 2025 року [PERSON] , було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, зокрема з тих підстав, що отримана державним реєстратором відповідь з Волноваської районної державної адміністрації не містить інформації необхідної для реєстрації права власності на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Так, м. Волноваха, яке входить до Волноваської міської територіальної громади Волноваського району Донецької області відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, який затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, з 10 березня 2022 року відноситься до тимчасово окупованих рф територій України. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, за приписами ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачами у спорі про визнання права власності є власники - особа, які мають право власності на майно (тобто вже стали його власниками, а не намагаються ним стати через пред`явлення позову). Так, у роз`ясненнях, наведених у пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК вказано, що власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Крім того, приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З огляду на наведене, враховуючи те, що позивачка, є власницею будинку, але не може провести його державну реєстрацію, що в свою чергу, позбавляє її можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд або для отримання компенсації за пошкоджене чи знищене майно, зокрема з тих підстав, що на теперішній час її право власності на будинок [ADDRESS] не визнається органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, а відтак вона не може здійснити у державного реєстратора прав на нерухоме майно державну реєстрацію її права власності на даний будинок, зважаючи на те, що позивачка в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за нею права власності на нерухоме майно для захисту свого порушеного права не може, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] , а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved