Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

У серпні 2025 року представник позивача адвокат Рашкова Валентина Володимирівна звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із цивільним позовом до [PERSON] про виділ в натурі часток житлового будинку, в якому просила: Виділити в натурі [PERSON] , в окремий об`єкт нерухомості №1 та визнати за ним право власності на приміщення у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які позначені на плані літерами: 3-4 житлова кімната площею 16.5 кв.м.: 2-5 житлова кімната площею 32.90 кв.м., та виділити в натурі [PERSON] в окремий об`єкт нерухомості №2 і визнати за нею право власності на приміщення у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які позначені на плані літерами: коридор площею 8,7 кв.м. зазначеної на плані літ. 1-1, веранда площею 16,2 кв.м зазначеної на плані літ.1-2, жила кімната площею 15,9 кв.м. зазначеною на плані літ. 1-3. кухня розміром 13.2 кв.м. зазначена у плані літ. 2-6. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є співвласником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою з БТІ №БЦ329714 від 23.04.2024 року. 07 квітня 1997 року [PERSON] , який є батьком Позивача, та Позивач уклали договір дарування частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а саме 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, а саме у власність Позивача переходили: дві житлові кімнати площею 16.5 кв.м., 32,9 кв.м. зазначених у плані(сучасна версія) цифрами 3-4 та 2-6 та кухня розміром 13.2 кв.м. зазначена у плані цифрами 2-6. 16 липня 1998 року Позивач на підставі договору дарування віддарував назад своєму батьку [PERSON] житлову кімнату площею 16,5 кв.м. зазначену в плані цифрою 3-4. Згідно Довідки Південного бюро технічної інвентаризації №3025 від 03.10.2018 року, Позивачу належать 11/25 частини будинку на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори 07.04.1997 року за №1-481, що складають кухня площею 13,2 кв.м. зазначеною на плані літ. 2-6, житлова кімната площею 32,90 кв.м. зазначеної на плані літ. 2-5. [PERSON] (далі - Відповідач) належать 2/5 частини будинку на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори 16.07.1998 року за №2-1823, що складає: коридор площею 16,2 кв.м. зазначеної на плані літ. 1-1, веранда площею 16,2 кв.м. зазначеної на плані літ.1-2, жила кімната площею 15,9 кв.м., зазначеною на плані літ. 1-3. та 4/25 частини будинку на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори 03.12.2010 року за №1-3690, що складає: жила кімната площею 16,5 кв.м. зазначеної на плані літ.3-4. Проте, між Позивачем та Відповідачем існує усна домовленість згідно якої кухня площею 13,2 кв.м. зазначеною на плані літ. 2-6, яка юридично належить Позивачу фактично перебуває у користуванні Відповідача, а житлова кімната площею 16,5 кв.м. зазначеної на плані літ.3-4, яка юридично належить Відповідачу фактично перебуває у користуванні Позивача. Так триває уже довгий час, обидві сторони фактично здійснюють користування саме такими частками, що чітко вбачається і підтверджується копію технічного паспорту житлового будинку. По фактично встановлених частках користування були встановлені перегородки, а також наявні два самостійні виходи з будинку, суміжних дверей чи інших проходів між частками Позивача та Відповідача немає, саме тому Позивач звертається до суду, як до єдиного можливого варіанту врегулювання даного питання, та просить Суд виділити в натурі частки, які фактично перебувають у користуванні Позивача та Відповідача у житловому будинку, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. На думку Позивача саме такий спосіб поділу є найзручнішим та найбільш раціональним, оскільки частини будинку, які фактично перебувають у користуванні сторін є відокремленими один від одного мають два самостійні виходи та не є сполученими між собою, крім того, така позицію не суперечить нормам закону. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2025, головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 23 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, представника не направив, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Судом 26.01.2026 р. за вх..№5012 отримано клопотання, в якому представник позивача адвокат Рашкова В. В. просила розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог ЦПК України. Матеріали справи містять підтвердження про направлення відповідачеві рекомендованого повідомлення про вручення поштою повістки в судові засідання. При цьому слід зазначити, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. (позиція КГС ВС у справі № 911/3142/19 від 18.03.2021р). Також, відповідач був повідомлений про час і місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв чи клопотань про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило та відповідно до положень ст.128,130 ЦПК України вважається, що відповідач повідомлений належно про розгляд справи. На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував позивач. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших. Так, судом встановлено, що 07 квітня 1997 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування частини житлового будинку, який посвідчений старшим державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Моцною Д. Г., зареєстрований в реєстрі за № І-481, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , а саме, у власність позивача переходили: дві житлові кімнати площею 16.5 кв.м., 32,9 кв.м. зазначених у плані(сучасна версія) цифрами 3-4 та 2-6 та кухня розміром 13.2 кв.м. зазначена у плані цифрами 2-6. [PERSON] подарував [PERSON] житлову кімнату площею 16,5 кв.м. зазначену в плані цифрою 3-4, за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить договір дарування частини житлового приміщення від 16 липня 1998 року, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Дворко Т. Г., зареєстрований в реєстрі за №21821. Відповідно до Довідки Південного бюро технічної інвентаризації №3025 від 03.10.2018 та довідки від 22.04.2024 за №БЦ329711, Позивачу належать 11/25 частини будинку на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори 07.04.1997 року за №1-481, що складають кухня площею 13,2 кв.м. зазначеною на плані літ. 2-6, житлова кімната площею 32,90 кв.м. зазначеної на плані літ. 2-5; [PERSON] належать 2/5 частини будинку на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори 16.07.1998 року за №2-1823, що складає: коридор площею 16,2 кв.м. зазначеної на плані літ. 1-1, веранда площею 16,2 кв.м. зазначеної на плані літ.1-2, жила кімната площею 15,9 кв.м. зазначеною на плані літ. 1-3. та 4/25 частини будинку на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори 03.12.2010 року за №1-3690, що складає: жила кімната площею 16,5 кв.м. зазначеної на плані літ.3-4. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з вказаною позовною заявою позивач зазначає, що між ним та відповідачем існує усна домовленість згідно якої кухня площею 13,2 кв.м. зазначеною на плані літ. 2-6, яка юридично належить Позивачу фактично перебуває у користуванні Відповідача, а житлова кімната площею 16,5 кв.м. зазначеної на плані літ.3-4, яка юридично належить Відповідачу фактично перебуває у користуванні Позивача. Так триває уже довгий час, обидві сторони фактично здійснюють користування саме такими частками, що чітко вбачається і підтверджується копію технічного паспорту житлового будинку. По фактично встановлених частках користування були встановлені перегородки, а також наявні два самостійні виходи з будинку, суміжних дверей чи інших проходів між частками Позивача та Відповідача немає, саме тому Позивач звертається до суду, як до єдиного можливого варіанту врегулювання даного питання, та просить суд виділити в натурі частки, які фактично перебувають у користуванні Позивача та Відповідача у житловому будинку, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. На думку Позивача саме такий спосіб поділу є найзручнішим та найбільш раціональним, оскільки частини будинку, які фактично перебувають у користуванні сторін є відокремленими один від одного мають два самостійні виходи та не є сполученими між собою, крім того, така позицію не суперечить нормам закону. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до положень частин першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 р. № 7 з наступними змінами та доповненнями, вбачається, що виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, то він може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась (п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 р. № 7). У постанові Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 583/2924/20 зазначено, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 сформульовано висновок про те, що визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. У постанові Верховного Суду України від 10 травня 2023 року у справі № 404/7307/14 зазначено, що учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Згідно із усталеною судовою практикою при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України ). Відповідач відзив на позов з належними та допустимими доказами в підтвердження заперечень та спростування доводів позивача до суду не подав. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виділ в натурі часток житлового будинку підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved