Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

В провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28 грудня 2020 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 912645028, а також 20 січня 2021 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 12149-01/2021. В подальшому, 28.11.2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладеного договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 20.10.2022 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 20102022. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 06.03.2023 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 912645028 в розмірі 21464,06 грн. 11.08.2021 року між позивачем та ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» було укладено договір факторингу № 11082021. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 11 серпня 2021 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ « ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 12149-01/2021 в розмірі 14000 грн., з яких: 3500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 10500 грн. сума заборгованості за відсотками. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості в загальному розмірі 35 464,06 грн. та понесені судові витрати. Представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» у судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначено про розгляд справи у відсутність представника товариства, проти заочного розгляду не заперечують. Відповідач, [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, враховуючи заяву представника позивача, який не заперечував проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення, направивши за місцем реєстрації відповідача копію рішення суду для відома. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 28 грудня 2020 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено договір № 912645028, відповідно до якого товариство надало позичальнику 5000 грн. на строк 30 днів. Додано графік розрахунків (додаток 1 до договору), з якого встановлено, що термін платежу: 27.01.2021 року, сума кредиту: 5000 грн., нараховані проценти: 165 грн., до сплати (разом) 5165 грн. 22.02.2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено додаткову угоду, з якої вбачається, що сторони домовилися збільшити суму кредиту на суму 400 грн. з 22.02.2021 року на строк дії договору. Додано графік розрахунків (додаток 1 до додаткової угоди), з якого встановлено, що термін платежу: 26.02.2021 року, сума кредиту: 5400 грн., нараховані проценти: 1682,76 грн., до сплати (разом) 7082,76 грн. Товариство перерахувало позичальнику кошти в розмірі 5000 грн., а потім 400 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями квитанцій. 28 листопада 2018 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» було укладено договір факторингу № 28/1118-01. 20 жовтня 2022 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено договір факторингу № 20102022, що підтверджується також долученим платіжним дорученням № 18921 від 25 жовтня 2022 року про плату права за відступлення вимоги згідно реєстру прав вимоги № 1 від 21.10.2022 року до договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 року. Судом досліджено реєстр прав вимоги № 2 від 06.03.2023 року, де боржником за договором 912645028 від 28.12.2020 року значиться відповідач по справі. 20 січня 2021 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та [PERSON] в електронному вигляді було укладено договір про надання фінансового кредиту № 12149-01/2021. Відповідно до умов договору товариство надало клієнту кредит в розмірі 3500 грн строком на 30 днів, тобто до 18.02.2021 року. Досліджено графік розрахунків, з якого вбачається, що за 30 днів сума кредиту дорівнює 3500 грн., сума нарахованих процентів 1050 грн., разом до сплати 4550 грн. 11 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» було укладено договір факторингу № 11082021, на підтвердження чого додано акт прийому-передачі боржників та платіжне доручення. На підставі вищевказаного договору факторингу до відповідача перейшло право вимоги і до відповідача, що підтверджується долученим реєстром боржників № 2. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Як вбачається з матеріалів справи товариства зазначені свої договірні зобов`язання виконали належним чином, перерахувавши відповідачу кошти. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання неналежним чином не виконав, позику та проценти за користування кредитними ресурсами у відповідності до умов договорів та графіку платежів не сплатив. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою шляхом передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди на то боржника. На підставі ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. На підставі договорів факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги, зокрема, й до відповідача по справі. Усі товариства відповідно до правовстановлюючих документів зареєстровані та належать до фінансових установ, окрім того ТОВ «ФК «ЄАПБ», як фактор, у відповідності до законодавства має право здійснювати операції з факторингу. З матеріалів справи вбачається, що договір про надання фінансового кредиту № 12149-01/2021 був укладений у електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), що відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про захист прав споживачів» та не суперечить приписам ч. 1 ст. 205, ст. ст. 6, 207, 627-628, ч. 2 ст. 639 ЦК України. При цьому, на виконання приписів ч. 1 ст. 638 ЦК України, сторони у вказаному договорі досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, в зв`язку з чим він в силу положень ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами. Відтак, оскільки вищевказані кредитні договори та договори факторингу не були визнані у встановленому законом порядку недійсними чи нікчемними, то в силу положень Закону України «Про електронну комерцію», ст. ст. 6, 204, 207, 627, 629, 638, 639, 642, 1077 ЦК України ці правочини є правомірними, чинними та обов`язковими для виконання, що у відповідності до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не спростовано відповідачем жодними доказами. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як було зазначено вище, договір № 912645028 від 28 грудня 2020 року було укладено на строк 30 днів, а потім продовжено ще на 30 днів, до 26.02.2021 року, а договір про надання фінансового кредиту № 12149-01/2021 від 20 січня 2021 року строком на 30 днів, тобто до 18.02.2021 року, отже і заборгованість за відсотками має нараховуватись відповідно до терміну (дати) повернення кредиту, а саме до 26.02.2021 року та 18.02.2021 року відповідно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Даний висновок суд враховує при застосуванні відповідних норм права відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідачем належні та допустимі докази у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України щодо повернення кредитних коштів за кредитними договорами, які є предметами даного спору, не надано, тому позовні вимоги про стягнення основного боргу є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, заборгованість за відсотками підлягає стягненню за період, на який був наданий кредит за кредитними договорами в розмірі 2732,76 грн., а саме: сума в розмірі 1682,76 грн. за договором №912645028 від 28.12.2020 і сума в розмірі 1050 грн. за кредитним договором №12149-01/2021 від 20.01.2021), інша частина заборгованості по відсотках в розмірі 23 831,30 грн. (14381,30 грн. + 9450 грн.) стягненню не підлягає, оскільки виходить за межі кредитного періоду, встановленого в договорах. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача суму заборгованості в загальному в розмірі 11632,76 грн.: суму заборгованості з основного боргу в розмірі 8 900 грн., суму заборгованості по відсотках в розмірі 2 732,76грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 993,23 грн., іншу частину сплаченого судового збору слід залишити за позивачем. Що стосується витрат, пов`язаних з розглядом справи (витребування доказів, проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів) в розмірі 1514 грн., то вони не підлягають задоволенню, оскільки жодним чином не доведені позивачем. З огляду на викладене та

Outcome: partial