Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1998 року, виданого, згідно з розпорядженням (наказом) від 25.02.1998 року № 9128 і внесеного в реєстрову книгу за № 38-9128-4, на праві спільної сумісної власності, їй та заінтересованій особі [PERSON] належить порівну квартира [ADDRESS] . 21.08.2024 року вона звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою про проведення державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру, оскільки вона з [PERSON] мають намір розпорядитись належним їм майном. Однак, 02.10.2024 року [PERSON] було відмовлено, оскільки з`ясувалось, що в свідоцтві про право власності їх прізвища зазначено « [PERSON] ». Хоча, правильним є « [PERSON] » і « [PERSON] ».Раніше дану невідповідність не помічали. В них немає спору про право власності. Встановлення факту належності їм правовстановлюючого документу потрібно для державної реєстрації належної квартири, у зв`язку з чим вимушені звернутись з цією заявою до суду. Заявниця [PERSON] і заінтересовані особи - Виконавчий комітет Нікопольської міської ради Дніпропетровської області та [PERSON] - в судове засідання не прибули, надали заяви про розгляд справи за своєї відсутності. Представник заявниці та заінтересовані особи позов підтримали (а.с.36, 41, 47). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року зі змінами, можуть встановлюватися факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1998 року, виданого, згідно з розпорядженням (наказом) від 25.02.1998 року № 9128 і внесеного в реєстрову книгу за № 38-9128-4, на праві спільної сумісної власності, заявниці та заінтересованій особі [PERSON] належить порівну квартира [ADDRESS] (а.с.14). 21.08.2024 року заявниця звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою про проведення державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру, оскільки вона з [PERSON] мають намір розпорядитись належним їм майном. Однак, 02.10.2024 року заявниці було відмовлено у вчиненні державної реєстрації (а.с.13), оскільки з`ясувалось, що в свідоцтві про право власності прізвища заявниці та заінтересованої особи зазначено « [PERSON] ». Хоча, правильним є « [PERSON] » (а.с.19, 23-27) і « [PERSON] » (а.с.21). Раніше сторони по справі дану невідповідність не помічали. Ця обставина перешкоджає їм зареєструвати право власності, хоча в сторін по справі немає спору про право власності. Встановлення факту належності заявникам правовстановлюючого документу потрібно для державної реєстрації належної їм квартири. За таких обставин суд вважає за можливе вимоги заявниці задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved