Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

ТОВ «Фінпром Маркет» звернулось до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовну заяву мотивує тим, що 28.12.2020 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики №3936368, шляхом обміну електронними повідомленнями, який був підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Зазначає, що позикодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 6 000.00 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування у порядку та на умовах, визначених Договором. Зауважує, що [PERSON] належним чином не виконує свої зобов`язання за Договором позики №3936368, та у боржника утворилась заборгованість у розмірі 20 328,00 грн., що складається з: суми заборгованості за основною сумою боргу - 6 000,00 грн.; суми заборгованості за відсотками - 14 328,00 грн. Вказує, що 21.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» було укладено Договір факторингу №2106, згідно якого первісний кредитор передає (відступає) належні йому права вимоги до боржників, зокрема і за Договором позики №3936368. Далі 03.04.2023 між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» було укладено Договір факторингу №030423-ФК, згідно якого позивач набув право вимоги до відповідача за Договором позики №3936368. На підставі вищенаведеного позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за Договором позики №3936368 від 28.12.2020 року у розмірі 20 328.00 грн. та судові витрати. Не погоджуючись із позовними вимогами, представником відповідача подано відзив на позов, зміст якого зводиться до того, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними виходячи з наступного. Вказує, що вказаний договір його довірителем не укладався та додана роздруківка договору не містить його підпису як позичальника, при цьому, доказів тому, що наявна паперова роздруківка договору створена у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію». Зауважує, що заявлена позивачем заборгованість за нарахованими відсотками не є співмірною тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, суперечить принципам розумності та доброчесності, відсотки нараховані за межами строку дії договору. На підставі наведеного, просить відмовити у задоволені позову та стягнути понесені відповідачем витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, при цьому подала заяву, згідно якої просила проводити розгляд даної справи без її участі за наявними у справі матеріалами, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, згідно поданого відзиву у задоволенні позову просить відмовити. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2020 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики №3936368, шляхом обміну електронними повідомленнями, який був підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Згідно договору відповідачу надано у позику грошові кошти у розмірі 6 000 грн. строком на 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1.99% в день. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. У ст. 3 цього Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. За такого, суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що кредитні кошти він не отримував та зауважує, що відповідач не просить визнати договір недійсним у зв`язку з невиконанням обов`язку позикодавця щодо надання грошових коштів. Судом встановлено, що 21.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» було укладено Договір факторингу №2106, згідно якого первісний кредитор передає (відступає) належні йому права вимоги до боржників, зокрема і за Договором позики №3936368. Також 03.04.2023 між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» було укладено Договір факторингу №030423-ФК, згідно якого позивач набув право вимоги до відповідача за Договором позики №3936368. Отже, ТОВ «Фінпром Маркет», набувши статусу нового кредитора, отримало право пред`явлення вимоги до [PERSON] щодо погашення наявної в нього заборгованості за вищевказаним договором позики, що повністю узгоджується з положеннями ст. 514 ЦК України. З наданого позивачем розрахунку слідує, що заборгованість [PERSON] за Договором позики №3936368, складає 20 328,00 грн. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги про стягнення нарахованих процентів за користування позикою, суд виходить з наступного. Так, за умовами приєднаного до справи договору позики №3936368 від 28.12.2020, відповідачу було надано позику у сумі 6 000 грн. строком на 30 днів зі сплатою відсотків за користування у розмірі 1.99% на день, які становлять 6882 грн. Згідно правової позиції, яка викладена у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за позикою, то після вказаної дати позивач не міг такі проценти нараховувати. Зважаючи на правові висновки, викладені у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, на переконання суду, позивач неправомірно здійснив нарахування відсотків за користування позикою після спливу строку договору. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором позики №3936368 на зальну суму 12 882 гривні «6 000 грн. (тіло позики) + 6 882 грн. (відсотки за користування позикою в межах строку дії договору)». Враховуючи наведене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково і стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором про надання грошових коштів у позику №3936368 від 28.12.2020 року в сумі 12 882 грн. За приписами п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також, відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження понесених витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Суд вказує, що позов підлягає до часткового задоволення та як позивач, так і відповідач заявили вимоги про відшкодування понесених ними витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження чого подали відповідні докази, які судом досліджено та оцінено відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із того, що такі витрати підлягають відшкодуванню за умови доведеності їх фактичного понесення, зв`язку з розглядом справи та розумності їх розміру з урахуванням складності справи, обсягу наданих послуг і значення справи для сторін. Оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що витрати на правничу допомогу як позивача, так і відповідача, є документально підтвердженими та пов`язаними з розглядом цієї справи, а тому підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених та відхилених позовних вимог. З огляду на те, що кожна зі сторін має право на відшкодування відповідної частини понесених нею витрат, суд вважає за можливе здійснити взаємозарахування понесених сторонами витрат на професійну правничу допомогу, визначивши до стягнення лише сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial