Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

09 січня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, скасувати державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, витребувати її з чужого незаконного володіння та стягнути судові витрати. Позов мотивований тим, що 31 березня 2006 року між ним та [PERSON] був укладений і нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,1244 га з кадастровим номером 3221883600:19:145:0165, на підставі якого 31 липня 2006 року йому було видано та належним чином зареєстровано державний акт на право власності, у зв`язку з чим право власності на спірну земельну ділянку виникло у нього в установленому законом порядку та не було припинене чи оскаржене. Позивач вважає, що видача відповідачу свідоцтва про право на спадщину та подальша державна реєстрація права власності на цю ж земельну ділянку порушують його право приватної власності. Процесуальні дії та рішення у справі 09 січня 2024 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею у справі було визначено суддю Олійник С.В. 23 січня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 23 лютого 2024 року до суду відповідачем подано зустрічну позовну заяву, в якій вона зазначає, що є спадкоємцем померлого [PERSON] , після смерті якого у неї перебував оригінал державного акта на право власності спадкодавця на земельну ділянку загальною площею 4,4792 га, до складу якої входила земельна ділянка з кадастровим номером 3221883600:19:145:0165, у зв`язку з чим вона правомірно оформила право на спадщину. Відповідач вважає, що існування двох правовстановлюючих документів на одну й ту саму земельну ділянку порушує її право власності, а державний акт, виданий [PERSON] , є незаконним, оскільки договір купівлі-продажу від 31 березня 2006 року містить істотні порушення, зокрема невідповідність ідентифікації земельної ділянки, істотне заниження ціни, наявність виправлень у договорі, відсутність оригіналу правовстановлюючого документа в матеріалах нотаріальної справи, а також відсутність відомостей про право власності [PERSON] у Державному земельному кадастрі, що, ставить під сумнів законність набуття ним права власності. У зв`язку з наведеним відповідач просить суд визнати незаконним та скасувати державний акт серії ЯГ №3974882 від 31.07.2006 року, виданий на ім`я [PERSON] на спірну земельну ділянку. 21 березня 2024 року ухвалою суду витребувано документи у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А., в Управлінні Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області, з Київського обласного державного нотаріального архіву та з Головного управління Держгеокадастру в місті Києві та Київській області. 06 серпня 2024 року ухвалою суду прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Вишгородська державна нотаріальна контора, про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку. 02 вересня 2024 року до суду подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник [PERSON] зазначає, що [PERSON] обрала неналежний спосіб захисту в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування державного акта, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог. 01 жовтня 2024 року позивач [PERSON] , змінивши предмет спору, просить суд розглядати позовні вимоги у новій редакції та, посилаючись на чинний договір купівлі-продажу від 31 березня 2006 року і державний акт від 31 липня 2006 року, зазначає, що він набув право власності на спірну земельну ділянку ще за життя [PERSON] , у зв`язку з чим на момент його смерті земельна ділянка не належала спадкодавцю і не могла входити до складу спадщини, а видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину є похідним, не створює права власності за відсутності такого у спадкодавця, та державна реєстрація права власності на підставі цього свідоцтва порушує право позивача як власника, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з одночасним витребуванням земельної ділянки з незаконного володіння. 02 жовтня 2024 року відповідач звернулася з уточненою зустрічною позовною заявою, в якій просить суд встановити нікчемність довіреностей та договору купівлі-продажу і скасувати державний акт на право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. В обґрунтування зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221883600:19:145:0165 площею 4,1244 га була отримана [PERSON] як земельна частка (пай) та підпадала під дію законодавчого мораторію на відчуження земельних ділянок (паїв), встановленого пунктом 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, у зв`язку з чим довіреності від 09 лютого 2006 року та 01 березня 2006 року в частині повноважень на її продаж, а також укладений 31 березня 2006 року договір купівлі-продажу є нікчемними та такими, що порушують публічний порядок і пряму заборону закону та не породжують правових наслідків, у зв`язку з чим право власності у [PERSON] на спірну земельну ділянку не виникло, а виданий на підставі такого договору державний акт серії ЯГ № 3974882 від 31 липня 2006 року є незаконним. 02 жовтня 2024 року ухвалою суду забезпечено позов шляхом заборони державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки кадастровий номер 3221883600:19:145:0165, в тому числі і реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власника. 28 квітня 2025 року до суду подано відзив на уточнену зустрічну позовну заяву, у якому представник [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, посилаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки є правомірним, укладеним із дотриманням вимог законодавства за участі нотаріуса та компетентних органів державної влади, а підстави для визнання його нікчемним відсутні, оскільки відповідачем не доведено посягання на публічний порядок, наявності умислу сторін чи порушення фундаментальних інтересів держави або суспільства. Доводи про дію мораторію та порушення прав померлого власника ґрунтуються на припущеннях і не підтверджені належними та допустимими доказами, довіреності 2006 року є законними, у зв`язку з чим суду слід врахувати презумпцію правомірності правочину, відсутність доказів його незаконності. 16 червня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позиції учасників справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Жданова О.В. підтримали позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві, та просили їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити. Відповідач та його представник адвокат Усманова Є.І. підтримали зустрічні позовні вимоги, просили їх задовольнити та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Представник третьої особи Вишгородської державної нотаріальної контори до судового засідання не з`явився, проте направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповдно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Із довіреності від 09 лютого 2006 року встановлено, що [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в Козаровицькій сільській раді та Вишгородському відділі земельних ресурсів щодо оформлення земельних ділянок (паїв), виділених у натурі та виданих взамін сертифікату, а в подальшому продати їх за ціною та на умовах на його розсуд. Також надано право отримати державний акт на земельну ділянку, отримати довідку про відсутність обтяжень, представляти інтереси з усіма повноваженнями у відповідних органах, одержувати документи та кошти від продажу, змінювати цільове призначення, а також виконувати інші дії, пов`язані з цією довіреністю (а.с. 94 т. 2). Із довіреності від 01 березня 2006 року встановлено, що [PERSON] , від імені [PERSON] , уповноважив [PERSON] отримати державний акт на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, продати її за ціною та на умовах на власний розсуд, подавати та одержувати всі необхідні довідки й документи, підписувати цивільно-правові угоди, отримувати кошти, а також вчиняти всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю (а.с. 94-зв. т. 2). Із державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 265906 від 24 березня 2006 року встановлено, що [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 4,1244 га з кадастровим номером 3221883600:19:145:0165 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. (а.с. 39-40 т. 2) Із договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №3108, встановлено, що між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,1244 га з кадастровим номером 1-3221883600:19:145:0165, розташованої на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області. (а.с. 91 т.2) Із реєстраційної справи за договором купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки від 31.03.2006 року встановлено, що договір зареєстровано за №3108 (а.с 91-зв.т. 2). Із державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 397482 від 31 липня 2006 року встановлено, що [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 4,1244 га з кадастровим номером 3221883600:19:145:0165 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. (а.с. 3-4 т. 2) Із Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю встановлено, що право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку зареєстровано в книзі. (а.с. 5-10 т. 2) Із матеріалів спадкової справи № 74/2020 встановлено. Із свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . (а.с.58 т. 1) Із заяви [PERSON] від 23 липня 2020 року встановлено, що вона звернулася до Вишгородської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] на земельну ділянку площею 4,1244 га з кадастровим номером 3221883600:19:145:0165 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я [PERSON] від 24 березня 2006 року. (а.с. 100 т.1) Із свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2022 року, виданого державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Шило О.С., встановлено, що [PERSON] оформлено право власності на земельну ділянку площею 4,1244 га з кадастровим номером 3221883600:19:145:0165. (а.с. 139 т. 2). Із свідоцтва про шлюб встановлено, що 03 березня 2023 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . (а.с. 154 т. 2). Із технічної документації із землеустрою встановлено, що [PERSON] земельна ділянка з кадастровим номером 3221883600:19:145:0165 площею 4,1244 га передана у приватну власність для ведення особистого селянського господарства (а.с. 16-34 т.2). З інформації Держгеокадастру встановлено, реєстрація відбувалась у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю до 01 січня 2013 року, в якій містяться записи про реєстрацію державного акту від 24 березня 2006 року на ім`я [PERSON] , серія ЯГ № 265906, та від 31 липня 2006 року на ім`я [PERSON] , серія ЯГ № 397482. Після придбання вказаних земельних ділянок [PERSON] замовлено та виготовлено технічну документацію, яку затверджено у встановленому законом порядку Згідно з вказаної технічної документації на місцевості спірна земельна ділянка має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. (а.с. 1-44 т.2). Застосовані норми права. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Стаття 19 Конституції україни визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом статтей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Частиною першою статті 78 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі продажу) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;г) прийняття спадщини;ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). За ст.125 ЗК України в редакції, що діяла на дату укладання оспорюваних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, право власності на земельну ділянку виникало після одержання її власником документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Відповідно до ст. 126 ЗК України в редакції, що діяла на дату укладання оспорюваних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (у редакції, чинній на момент посвідчення довіреностей), встановлено,що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі продажу), встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї),крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього пункту, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною першою другою статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок визначені змістом частини першої та другої статті 228 ЦК України. Частиною 1статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Нормами ч. 1ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. (стаття 657 ЦК України). За статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). Змістом статті 1225 ЦК України зазначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. За частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент звернення до суду із позовом) (далі - Закон № 1952-IV) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.. У статті 27 Закону № 1952-IVзазначено, що дані до розділу Державного реєстру прав вносяться в разі прийняття рішення про державну реєстрацію прав.(1) Державна реєстрація речових прав скасовується в разі припинення дії договору, укладення іншого договору або винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до державного реєстру прав.(2) Державна реєстрація обмежень речових прав скасовується на підставі актів органів державної влади чи органів місцевого самоврядування або їх посадових осіб прийнятих у межах повноважень, визначених законом, або у разі припинення відповідного договору, про що вносяться дані до Державного реєстру прав. (3)У разі виявлення невідповідності даних електронного файлу Державного реєстру прав документу, на підставі якого було зареєстровано речове право чи його обмеження, пріоритет мають документарні дані. Встановлення прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах здійснюється відповідно до матеріального права, яке діяло на час виникнення таких правовідносин. Способи захисту прав та інтересів встановлюються матеріальним правом. Водночас якщо спосіб захисту прав або інтересів позивача застосовується судом, то таке застосування здійснюється на час ухвалення судового рішення, а, отже, способи захисту прав або інтересів визначаються правом, яке діє на час ухвалення судового рішення. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від спадкодавця до спадкоємців. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять лише ті права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним, якщо воно видане щодо майна, яке не входило до складу спадщини. Мотиви і висновки суду. Наведене нормативне обґрунтування свідчить про те, що право приватної власності на земельну ділянку в Україні є гарантованим Конституцією України та реалізується виключно відповідно до закону. Набуття права приватної власності на земельну ділянку у 2006 році було пов`язане з укладенням цивільно-правового договору та оформленням і видачею державного акта як правовстановлюючого документа (статті 78, 81, 125, 126 ЗК України у редакції, чинній на моментвиникнення правовідносин). Пункт 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України встановлював заборону на відчуження виключно земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, іншого товарного сільськогосподарського виробництва та земельних часток (паїв), що прямо не охоплювало земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного. 09 лютого 2006 року [PERSON] видав довіреність [PERSON] , якою уповноважив останнього представляти його інтереси в органах місцевого самоврядування та земельних ресурсів щодо оформлення права власності на земельну ділянку, отримання державного акта, укладення договору купівлі-продажу, отримання грошових коштів, а також вчинення дій, пов`язаних зі зміною цільового призначення земельної ділянки. 01 березня 2006 року [PERSON] передоручив відповідні повноваження [PERSON] у межах та обсязі наданих йому повноважень. Судом встановлено, що довіреність від 09 лютого 2006 року містила достатній і чітко визначений обсяг повноважень, необхідний для оформлення та відчуження земельної ділянки, а передоручення від 01 березня 2006 року не виходило за межі первісно наданих повноважень та було спрямоване на їх реалізацію. Усі дії представників, зокрема отримання державного акта, підписання договору купівлі-продажу та отримання коштів, здійснені добросовісно, у межах наданих повноважень та відповідно до волі довірителя. Довіреність від 01 березня 2006 року не суперечить вимогам закону, оскільки на момент її посвідчення та реалізації дія пункту 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України поширювалася виключно на земельні ділянки, прямо визначені у цій нормі, та не охоплювала земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Підстав для визнання довіреностей нікчемними або недійсними судом не встановлено. Судом також установлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, право власності на яку посвідчувалося державним актом від 24 березня 2006 року. 31 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, який укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів у порядку, встановленому законодавством, чинним на момент його укладення. Доводи відповідача про відсутність у позивача права власності з огляду на неналежну державну реєстрацію є безпідставними, оскільки у 2006 році виникнення права власності на земельну ділянку пов`язувалося з державною реєстрацією договору купівлі-продажу та видачею державного акта, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17. Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу від 31 березня 2006 року спірна земельна ділянка мала цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом, виданим у встановленому законом порядку. За таких обставин дія пункту 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України на спірні правовідносини не поширювалася, а доводи відповідача щодо нікчемності договору суперечить статті 19 Конституції України та принципу правової визначеності. Верховний Суд у постанові, зокрема у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 285/4831/22 зазначав, що визначальним для застосування мораторію є цільове призначення земельної ділянки на момент укладення правочину, а не її попередній статус чи походження. [PERSON] за життя не оспорював укладений договір купівлі-продажу та не заявляв вимог про повернення земельної ділянки. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній до 01 січня 2013 року), право власності на нерухоме майно за договором, який підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації такого договору. Дійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки та виникнення права власності у набувача узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, згідно з якими відсутність подальшої реєстрації права власності не позбавляє набувача такого права. З урахуванням наведених правових висновків суд дійшов висновку, що право власності на спірну земельну ділянку виникло у позивача за життя спадкодавця. Отже, на момент відкриття спадщини [PERSON] не був власником спірної земельної ділянки. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять лише ті права та обов`язки, що належали спадкодавцю на день його смерті. Оскільки право власності на земельну ділянку було припинено у спадкодавця за його життя у зв`язку з її відчуженням, така земельна ділянка не могла входити до складу спадщини. За таких обставин свідоцтво про право на спадщину, видане відповідачу щодо спірної земельної ділянки, є похідним та не створює права власності за відсутності цього права у спадкодавця, а державна реєстрація права власності на його підставі порушує право позивача як власника. Щодо доводів відповідача про порушення мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення суд зазначає, що на момент укладення договору спірна земельна ділянка мала цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, не належала до земельних часток (паїв) та не була землею товарного сільськогосподарського виробництва, а відтак дія пункту 15 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України на неї не поширювалася та підстави для визнання договору нікчемним з цих підстав відсутні. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 285/4831/22, відповідно до якого застосування заборони, встановленої пунктом 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, можливе лише за умови, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельна ділянка мала цільове призначення, прямо зазначене у цій нормі; у разі ж, якщо згідно з державним актом земельна ділянка має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, відсутні підстави для визнання такого договору нікчемним, оскільки правочин є правомірним відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України за відсутності прямої законодавчої заборони на його вчинення. Суд також враховує принцип правової визначеності як складову принципу верховенства права, який передбачає стабільність правовідносин та захист правомірних очікувань особи. Позивач, набуваючи право власності на підставі чинного договору та державного акта, обґрунтовано розраховував на сталість набутого речового права, а його поставлення під сумнів через значний проміжок часу за відсутності законних підстав суперечило б вимогам справедливого балансу між інтересами сторін. Щодо зустрічних позовних вимог суд дійшов висновку, що вони ґрунтуються виключно на твердженнях про нікчемність договору купівлі-продажу та недійсність довіреностей, які не знайшли підтвердження під час розгляду справи. Обраний спосіб захисту у вигляді визнання недійсним державного акта не є ефективним за відсутності порушення речового права. Суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я [PERSON] , та витребування земельної ділянки площею 4,1244 га з кадастровим номером 3221883600:19:145:0165, підлягають задоволенню, оскільки право власності на вказану земельну ділянку виникло у позивача на законних підставах на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2006 року та державного акту серії ЯГ № 397482 від 31.07.2006 року, що підтверджує належне оформлення права власності; державна реєстрація права власності відповідача на спадщину здійснена з порушенням прав позивача, що підтверджується ст. 321, 387 ЦК України, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що узгоджується висновками Верховного суду, якими підтверджено, що право власника на майно є непорушним, а незаконне володіння третіх осіб підлягає припиненню шляхом віндикаційного позову і скасування незаконної державної реєстрації, що обґрунтовує задоволення заявлених позовних вимог. З огляду на встановлені обставини та наведені норми матеріального права суд дійшов висновку, що право власності на спірну земельну ділянку виникло у позивача за договором купівлі-продажу за життя спадкодавця, земельна ділянка не входила до складу спадщини, підстави для встановлення нікчемності договору купівлі-продажу відсутні, у зв`язку з чим позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Щодо заходів забезпечення позов. Відповідно до статей 150, 151 та 241 ЦПК України заходи забезпечення позову у зв`язку з відсутністю необхідності їх подальшого застосування підлягають скасуванню після набрання рішенням законної сили. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже стягненню з відповідача підлягає судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4239,20 грн.

Outcome: approved