Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Відповідач позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Позивач на задоволенні позовних вимог наполягала, просила розглянути справу без її участі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ухвалою суду від 14.10.2025р. було відкрите провадження по справі та призначене підготовче судове засідання 04.12.2025р. о 09 год. 00 хв. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що 17.08.2023р. між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж частин житлового будинку із надвірними спорудами [ADDRESS] . Сторонами підписано акт приймання-передачі майна від 17.08.2023р., позивач сплатила відповідачу обумовлену договором вартість майна у сумі 70 000 грн., у зв`язку з чим, відповідач надала позивачу розписку про отримання грошових коштів за купівлю- продаж майна для вільного користування і володіння. Згідно до пункту 4.6. Договору Сторони за Договором зобов`язалися з`явитись 22.08.2023 року о 10 год. 30 хв. у нотаріуса в місті Рені Одеської області для нотаріально посвідчення Договору без будь-яких додаткових нагадувань про це. Однак, з`ясувалось, що вказаний будинок ще не переоформлений на ім`я позивача в порядку спадкування. Так, вказаний житловий будинок належав на правах власності [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.06.1983р. право власності на житловий будинок перейшло до його спадкоємців: дружини - [PERSON] та сина - [PERSON] , у рівних частинах (по 1/2 частині). В подальшому [INFO] помер [PERSON] . Після смерті його право власності на 1/2 частину житлового будинку перейшло до спадкоємців: матері - [PERSON] , дочки - [PERSON] , у рівних частинах (по 1/4 частині) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14.01.2014р. Відтак, право власності на житловий будинок належить [PERSON] у розмірі 3/4 частини житлового будинку та [PERSON] у розмірі 1/4 частині житлового будинку. [INFO] померла [PERSON] . Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшли зокрема всі права, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а саме право власності на: 3/4 частини житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . За час свого життя [PERSON] не залишила заповіт, як розпорядження на випадок своєї смерті, а тому спадкування здійснюється за законом. Інші спадкоємці за законом або за заповітом, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] , відсутні. Як вказано вище, її чоловік [PERSON] помер ще до її смерті, а саме [INFO] . Її колишній чоловік - [PERSON] , з яким [PERSON] була у шлюбі, помер [INFO] , у зв`язку із смертю якого шлюб між ними було припинено. У шестимісячний строк з часу відкриття спадщини внаслідок смерті матері відповідач не звернулась до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини. Однак, відповідач є такою, що прийняла спадщину, оскільки на момент смерті матері та відкриття спадщини фактично мешкала з нею за однією адресою, що підтверджується письмовими поясненнями свідків: [PERSON] та [PERSON] . Відповідач піклувалася та доглядала за мамою до моменту її смерті, мали спільний побут, спільно утримували житловий будинок, обробляли присадибну ділянку, та несли необхідні спільні витрати, організувала та здійснила її поховання. Тобто відповідач фактично вступила у володіння та управління спадковим майном і не заявляла про відмову від прийняття спадщини. Інших спадкоємців або осіб, місце проживання яких на момент смерті [PERSON] було зареєстроване або мешкали за вказаною адресою не має, що підтверджується з довідки Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 10.06.2025 №702. Позивачу не було відомо про ці обставини, оскільки особисто відповідач запевнила, що усі питання вирішить та оформлять правочин. Таким чином, на момент оформлення сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідач (продавець) не мала на це право. Враховуючи вищенаведене, позивач була вимушена звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: [PERSON] передані гроші, а позивачу об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висунув вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, не заперечувала проти визнання права власності за позивачем. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набула право власності на частини житлового будинку із надвірним спорудами [ADDRESS] , в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши об`єкт нерухомості у відповідача, який вона фактично не мала права відчужувати. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачами, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на нерухоме майно.

Outcome: approved