Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання дійсним договору купівлі- продажу та просив визнати дійсним, договір купівлі-продажу № Н/97-0234 щодо квартири [ADDRESS] , та зареєстрований 04 квітня 1997 року на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», укладений між [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , та [PERSON] . Позов мотивується тим, що 04 квітня 1997 року між [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/97-0234, а саме на квартиру [ADDRESS] . Договір був зареєстрований в Одеській універсальній товарній біржі «Центр» за номером № Н/97-0234 від 04 квітня 1997 року, згідно вимог Закону України «Про товарну біржу». 08 квітня 1997 року право власності, згідно зазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна № Н/97-0234 від 04 квітня 1997 року було зареєстровано Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за № 419, стр. 41, кн 77 доп. Між сторонами було досягнуто домовленості про всі істотні умови угоди і відбулося повне виконання договору, що підтверджується у договорі. Вказаний договір купівлі-продажу нотаріально засвідчений не був, однак сторони по договору домовилися щодо усіх істотних умов і відбулося повне його виконання, а укладався він на біржі так як це не суперечило законодавству того часу. Позивач є добросовісним покупцем, свої обов`язки за договором виконані, сплатив вказану в договорі суму відповідачеві. З моменту придбання нерухомого майна і по теперішній час позивач здійснює користування та володіння зазначеним майном у повному обсязі, сплачуючи усі комунальні платежі. Після укладення договору відповідач виселився з цієї квартири. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 січня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі. Роз`яснено відповідачу, що у випадках ненадання відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд згідно вимог ч.8 ст. 178 та ч.2 ст. 191 ЦПК України розглядатиме справу за наявними матеріалами. 25.04.2025 року набрав чинності Закон № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів", відповідно до якого Суворовський районний суд міста Одеси змінено на Пересипський районний суд міста Одеси. Також ухвалою суду від 30 вересня 2025 року витребувано від КП «Бюро технічної інвентаризації» інформацію, чи зареєстрований в КП «Бюро технічної інвентаризації» договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/97-0234, а саме на квартиру [ADDRESS] . 20 січня 2025 року КП «Бюро технічної інвентаризації» надало відповідь на уваху та зазначило, що станом на 31.12.2012, згідно із записом у реєстровій книзі, право власності на квартиру під [ADDRESS] , зареєстровано за фізичною особою: « [PERSON] » (П.І.Б. вказане російською мовою, згідно із записом у реєстровій книзі), на підставі договору № Н/97-0234 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» від 04.04.1997. Реєстраційний запис зроблено 08.04.1997 за реєстровим номером 419 у реєстровій книзі 77доп на сторінці 41. (а.с. 64). Представником позивача адвокатом Зозулянським Д. О. подано заяву про підтримання позовних вимог, адвокат не заперечував проти винесення судом заочного рішення та розглядом справи за його відсутністю. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась у встановленому законом порядку. Відзив на адресу суду не надала, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення за письмовою згодою сторони позивача. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 04 квітня 1997 року між [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/97-0234, а саме на квартиру [ADDRESS] . Договір був зареєстрований в Одеській універсальній товарній біржі «Центр» за номером № Н/97-0234 від 04 квітня 1997 року, згідно вимог Закону України «Про товарну біржу». 08 квітня 1997 року право власності, згідно зазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна № Н/97-0234 від 04 квітня 1997 року було зареєстровано Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за № 419, стр. 41, кн 77 доп. Між сторонами було досягнуто домовленості про всі істотні умови угоди і відбулося повне виконання договору, що підтверджується у договорі. Вказаний договір купівлі-продажу нотаріально засвідчений не був, однак сторони по договору домовилися щодо усіх істотних умов і відбулося повне його виконання, а укладався він на біржі так як це не суперечило законодавству того часу. Позивач є добросовісним покупцем, свої обов`язки за договором виконані, сплатив вказану в договорі суму відповідачеві. З моменту придбання нерухомого майна і по теперішній час позивач здійснює користування та володіння зазначеним майном у повному обсязі, сплачуючи усі комунальні платежі. Після укладення договору відповідач виселився з цієї квартири. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли під час дії Цивільного кодексу України 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі продажу в 1997 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядаю справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір купівлі-продажу квартири та всі істотні умови даного договору сторонами були виконані. При вчиненні правочину дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі продажу квартири, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1997 році. При таких обставинах, суд вважає, що позовні вимоги правомірні, підтверджені нормами ст. 47 ч.2 ЦК України в редакції 1963 року, що регулювала дані правовідносини на час укладення договору купівлі продажу і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожному доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. У зв`язку з тим, що відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, і така можливість втрачена, правочин підлягав державній реєстрації і така реєстрація не була проведена, враховуючи неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав шляхом задоволення позову.

Outcome: approved