Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

В серпні 2025 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення додаткових витрат на дитину, посилаючись на наступні обставини. 07.05.2022 між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб у Галицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 337. 02.11.2022 рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області шлюб, між позивачем та відповідачем розірваний. Рішення набрало законної сили 02.12.2022. Позивачу, згідно рішення суду було відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». 27.01.2023 від спільних сумісних відносин між позивачем та відповідачем народилася дитина - донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 105. В графі батько дитини є відповідач по справі. 11.04.2023 рішенням Білоцерківської міської ради за № 295 визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] , позивачем по справі. 09.06.2023 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.06.2023 року (справа №357/2210/23) стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання спільної доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.02.2023 і до досягнення дитиною повноліття та стягнуто коштів на особисте утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 28.02.2023 та до досягнення дитиною трьох років, тобто до [INFO] . Станом на 30.06.2025 заборгованість зі сплати аліментів з відповідача становить 38 512,82 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по ВП № 72290847, виданою Пустомитівським відділом Державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області від 04.08.2025. Позивач по справі, [PERSON] , 31.05.2024 року вийшла заміж, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Від вказаного шлюбу народжена спільна дитина донька [PERSON] , [INFO] , батько якої є чоловік позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , якого донька [PERSON] теж вважає та називає батьком, який разом з позивачкою проживає, виховує та утримує Варвару з народження. Біологічний батько дитини, відповідач по справі, залишив позивачку на 6-му місяці вагітності, матеріальної допомоги не надавав і з сім`єю не проживав. Коли позивачка подала позов до суду на стягнення аліментів на утримання дитини, відповідач по справі, не погоджуючись зі своїм батьківством, у березні 2024 року подав позов до суду про анулювання актового запису цивільного стану про народження дитини та призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, яка згодом підтвердила його батьківство 99,99 %. Після експертизи відповідач написав заяву до суду про залишення позовної заяви без розгляду (копія ухвали від 23.04.2024 додається). З моменту народження [PERSON] , відповідач, батько дитини, не цікавиться життям дитини, не відвідує дитину ні за місцем проживання, ні у садочку, аліменти на утримання дитини не сплачує, має заборгованість 38 512,82 грн, матеріальної допомоги не надає і тим самим самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, тобто ухиляється від виконання батьківських прав щодо матеріального утримання дитини. Ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надавав і не надає по цей час, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Донька [PERSON] не отримувала від біологічного батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки тощо. Більше 2-х років відповідач жодних подарунків, грошей, їжі, одягу дитині не надав, не говорячи про культурні, моральні цінності та духовний розвиток. Жодного разу не поцікавився як дитина себе почуває, які проблеми має зі здоров`ям. За весь час з боку відповідача не було жодної спроби спілкування з донькою, що свідчить про його глибоке небажання взагалі усвідомлювати про матеріальний бік своїх батьківських обов`язків. Всі питання щодо виховання вирішуються матір`ю дитини, позивача по справі, спільно з чоловіком [PERSON] , яких виховує та допомагає матеріально з моменту народження [PERSON] без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні матері, яка для розвитку дитини прикладає всі свої зусилля та можливості, як з матеріального, так і з духовного боку, бере активну участь у житті та вихованні дитини, займається розвитком дитини, оплачує усі потреби своєї дитини, створює прийнятні умови для її виховання та розвитку. Натомість, біологічний батько дитини жодної участі у житті дитини не приймає. Відповідач не виявляє інтересу до дитини, до її внутрішнього світу, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Неодноразові звернення до відповідача з проханням прийняти участь в житті та вихованні доньки та сплачувати аліменти, позитивної відповіді не отримала. Відповідач, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. У зв`язку з тим, що відповідач зник з життя дитини вже більше двох років, ніколи не цікавився життям дитини, мати дитини не може оздоровити її за кордоном, пройти лікування за кордоном та вчиняти інші дії, які стосуються купівлі нерухомості, так як на це потрібен дозвіл батька. Таким чином, відповідач свідомо, умисно перешкоджає своїй дитині мати належний рівень життя, відпочинку, розвитку. Оскільки донці [PERSON] на день подачі позову виповнилося 2 роки 8 місяців, вона потребує додаткових витрат на лікування та профілактичні заходи, потребує розвитку, витрати яких має бути покладено на обох батьків в рівних долях. На день подання позову фактично зазначені витрати на дитину на ліки та медичні послуги складають 7 436,78 грн, що підтверджується відповідними чеками та квитанціями про їх оплату. Крім того, для розвитку здібностей дитини витрати на день подання позову становлять 6 059,20 гривень. Загальна сума вищевказаних додаткових витрат, понесених позивачем становлять 13 495,98 гривень. Сума додаткових витрати, яка підлягає стягненню з відповідача становить 6 747,99 грн, із розрахунку (13 495,98 грн/2). Просила суд позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , стягнути з [PERSON] , [INFO] ІПН [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] додаткові витрати на дитину у розмірі 6 747,99 грн та сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн ( а. с. 1-6 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2025 ( а. с. 41-42 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 26 серпня 2025 року здійснено запити до відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 46). 19.09.2025 за вх. № 53608 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 47 ). З отриманої інформації [PERSON] , [INFO] зареєстрованим не значиться. Так, предметом позову є позбавлення батьківських прав та стягнення додаткових витрат на дитину. Частиною 1 статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів. Суд не має право обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді. Справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності (відповідно до статті 27 ЦПК України) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (частина п`ятнадцята 28 ЦПК України). Якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів (або оплату додаткових витрат на дитину), такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з частиною першою статті 28 ЦПК України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року, у справі № 200/11563/18. У роз`ясненнях, що містяться в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» від 11 грудня 2008 року ( які є чинними) зазначено, що справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності - відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України (що узгоджується із ст. 27 чинного ЦПК України) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (ч. 1 ст. 113 ЦПК) (що узгоджується із ч. 15 ст. 28 чинного ЦПК України). Якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів, такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з ч. 1 ст. 110 ЦПК (що узгоджується із ч.1 ст. 28 чинного ЦПК України). Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права. Така вимога і міститься у частині 4 статті 263 ЦПК України, де зазначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Приймаючи до уваги, що позивачем заявлені дві вимоги, як про позбавлення батьківських прав, так і про стягнення додаткових витрат на дитину суд вважає, що позов був пред`явлений за правилами альтернативної підсудності за місцем проживання позивача, що є його правом. Оскільки позивач [PERSON] зареєстрована в м. Біла Церква, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 04.08.2025 ( а. с. 11 ), то дана справа підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області. Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 23 вересня 2025 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 21.10.2025 ( а. с. 48-49 ). Ухвалою суду від 21.10.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 24.11.2025 ( а. с. 57-58 ). Протокольною ухвалою від 24.11.2025 ( а. с. 71-78 ) вирішено розгляд справи проводити в заочному порядку. В судовому засідання 24.11.2025 позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , кожна окрема, підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та просили задовольнити позов в повному обсязі. В даному судовому засіданні були допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона товаришує з позивачем, ніколи не бачила біологічного батька [PERSON] і не знала про нього, оскільки вважала теперішнього чоловіка позивача, батьком дитини [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є кумом повідомив в судовому засіданні, що про існування відповідача він не знав, вперше про нього він дізнався при проходженні тесту ДНК, коли він позивача разом з дитиною привозив. Зазначав, що відповідач ніколи не цікавився дитиною, не приїзжав, не телефонував, не допомагав. В даному судовому засіданні було оголошено перерву до 13.01.2026 за клопотанням представника позивача ( а. с. 71-78 ). В судовому засіданні 13.01.2025 позивач підтримала раніше надані пояснення. Відповідач [PERSON] в судове засідання 13.01.2026 не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове рекомендоване повідомлення про вручення ( а. с. 86 ), з якого вбачається, що останній отримав судову повістку особисто 16.12.2025. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Третя особа служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання 13.01.2026 представника не направила, 13.01.2026 за вх. № 2007 судом отримано лист, в якому просили проводити судове засідання без представника служби у справах дітей Білоцерківської міської ради ( а. с. 88, 89 ). Одночасно службою у справах дітей Білоцерківської міської додано рішення № 1012 від 23.12.2025 «Про надання до суду висновку щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітньої дочки [PERSON] » ( а. с. 91-93 ). Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України). Отже, вищевказана третя особа скористувалась вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Заяв, клопотань та пояснень збоку відповідача на адресу суду не надходило, як не надходило і відзиву на позовну заву. Тому, судом було вирішено продовжувати проводити розгляд справи в заочному порядку, а також за відсутності відповідача та третьої особи служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Судом було вислухано пояснення позивача по справі та її представника, з урахуванням наданих свідчень свідків в судовому засіданні 24.11.2025, дослідивши матеріали справи та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 20 січня 2026 року о 16 год. 30 хв. ). Так, з урахуванням наданих пояснень, після дослідження матеріалів справи, суд прийшов до наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі з 07.05.2022 перебували в зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований у Галицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 337, який було розірвано на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02.11.2022, яке набрало законної сили 02.12.2022 ( а. с. 13 ). Так, [INFO] у сторін по справі народилася дитина - донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 105 ( а. с. 14 ). В зазначеному свідоцтві про народження батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . 11.04.2023 рішенням Білоцерківської міської ради за № 295 визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] ( а. с. 17 ). 09.06.2023 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (справа №357/2210/23) стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання спільної доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 лютого 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, вказаним вище рішенням стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , кошти на її особисте утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 28 лютого 2023 року та до досягнення дитиною трьох років, тобто до [INFO] ( а. с. 18-19 ). Вказане судове рішення набрало законної сили 10.07.2023. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч. 4 ст. 82 ЦПК України ). Додано копію виконавчого листа, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області від 10.07.2023 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання спільної доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 лютого 2023 року і до досягнення дитиною повноліття ( а. с. 20 ). Встановлено, що станом на 30.06.2025 заборгованість зі сплати аліментів у відповідача становить 38 512,82 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по ВП №72290847, виданою Пустомитівським відділом Державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області від 04.08.2025 ( а. с. 21-22 ). Згідно наявного в матеріалах справи свідоцтва про шлюб, позивач по справі [PERSON] , 31.05.2024 вийшла заміж, свідоцтво серії [NUMBER] , актовий запис № 40 ( а. с. 23 ). Так, від вказаного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина - донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 25.03.2025 Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ), актовий запис № 353 ( а. с. 24 ). Згідно довідки № 01-31/68 від 04.08.2025, виданої Білоцерківським ЗДО № 22 «Ластівка», [PERSON] , [INFO] відвідує Білоцерківський заклад дошкільної освіти № 22 «Ластівка» з 27.08.2024 по теперішній час. Зі слів вихователів групи за час перебування дитини в закладі її батько [PERSON] до Білоцерківського ЗДО № 22 «Ластівка» жодного разу не з`явився, участі в організації освітньо-виховного процесу не приймав, батьківські збори не відвідував, справами дитини не цікавився ( а. с. 25 ). Згідно рішення виконавчого комітету БМР Київської області від 23.12.2025 за № 1012, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради вирішив, що [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дочки, що є правовою підставою для позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовного його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , є доцільним і відповідає інтересам дитини ( а. с. 91-93 ). Разом з тим, на день подання позову позивачем понесені додаткові витрати на дитину, придбання ліків та отримання медичних послуг, також витрати для розвитку здібностей дитини. Оскільки батько дитини, [PERSON] , самоусунувся від виховання своєї дитини, не бере жодної участі у її вихованні, не спілкується з нею, не цікавиться її життям, [PERSON] звертаючись до суду з даним позовом просила позбавити останнього батьківських прав та стягнути з нього половину понесених нею додаткових витрат на дитину в сумі 6 747,99 гривень. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). В свою чергу, відповідач [PERSON] жодного разу в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим, жодних заяв та клопотань від останнього на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача, тобто, саме таким чином розпорядився своїми правами, що свідчить про байдужість останнього. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Окрім цього, судом враховано і свідчення свідків, [PERSON] та [PERSON] , допитаних в судовому засіданні 24.11.2025, які підтвердили, що відповідач по справі [PERSON] , з народження доньки не цікавиться нею, не приймає участі в її житті та вихованні, не утримує. Про це зазначала і сама позивач на протязі всього розгляду справи. СК України (ст. 171), Закон України «Про охорону дитинства (ст. 9), Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року та інші нормативно-правові акти гарантують дитині право бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх (в кожній справі суддя приймає рішення щодо цього питання враховуючи індивідуальні об`єктивні та суб`єктивні фактори). З`ясування думки дитини у цивільному процесі можна визначити як загальний процес (сукупність дій суду), що спрямовані на реалізацію гарантованого законом права дитини бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх. Відсутня чітка регламентація процедури здійснення з`ясування думки дитини судом, у зв`язку з чим, залежно від обставин конкретної справи таке з`ясування може здійснюватись за допомогою різних методів (наприклад, думка дитини може відображатись у письмових доказах (висновках психологічних досліджень, висновках органів опіки та піклування, письмових зверненнях дитини до суду, тощо); електронних доказах (відео, аудіо зверненнях до суду, повідомленнях у соціальних мережах, тощо); висновках психологічної експертизи, психологічного обстеження; показаннях дитини (особисто в залі судового засідання, за допомогою відео конференції)). Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно із статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, (далі - Європейська конвенція) дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати: a) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення. У статті 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/15771/19. У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. Аналогічної позиції притримується і судова практика. Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц визначено, що: «Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Згідно з вимогами статті 171 Сімейного кодексу України - дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Так, судом було вирішено не заслухувати дитину, її думку, враховуючи їх вік та рівень розвитку ( на час розгляду справи не було і трьох років ). Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини (cт. 18 Конвенції про права дитини). Всі наведені вище факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідач свідомо ухилився та ухиляється від покладеного на нього обов`язку по вихованню своєї доньки, не піклується про фізичний і духовний її розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не цікавиться нею взагалі після її народження на протязі всього часу. Крім того, наявність заборгованості є також вагомим додатковим доказом в сукупності з іншими фактами ухилення від виконання своїх обов`язків, що кваліфікується як ухилення від виховання дитини, що є однією з підстав для позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України), адже матеріальне забезпечення дитини - це невід`ємна частина її виховання і повноцінного розвитку. Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.06.2021 року у справі № 466/9380/17. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц. За наведених вище підстав суд прийшов до переконання, що відповідач по справі, в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання батьківських обов`язків, оскільки з народження дитини, як встановлено під час розгляду справи, повністю ухилився від батьківського обов`язку. В судовому засіданні встановлено відсутність об`єктивних підстав, які б зумовлювали таку тривалу неналежну поведінку батька по відношенню до своєї доньки, тому суд приходить до переконання, що інші заходи впливу на відповідача, окрім позбавлення його батьківських прав, будуть недостатніми, а позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати в першу чергу саме інтересам дитини. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування батьком своїм батьківським обов`язком, є всі підстави щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Питання щодо можливості позбавлення батьківських прав вирішувалось також Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 638/1496/17-ц (провадження № 61-35874св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21). У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 296/7848/16-ц (провадження № 61-43695св18) зазначено, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц, провадження № 61-40224св18, від 16 січня 2019 року у справі № 465/3694/14-ц, провадження № 61-36265св18, від 21 серпня 2019 року у справі № 592/14785/18, провадження № 61-8567св19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 356/642/18, провадження № 61-12661св19, від 29 січня 2020 року у справі № 756/1967/16-ц, провадження № 61-13009св19, від 25 лютого 2020 року у справі № 492/1091/18 (на які посилається заявник), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач не робив і не робить з народження доньки дій для належного виконання своїх батьківських обов`язків, останній свідомо ухиляється від цього, чим створює загрозу для дитини. В свою чергу, позивач [PERSON] , як встановлено в судовому засіданні належним чином піклується про утримання та виховання доньки. Тобто, всі питання щодо здоров`я, навчання, виховання дитини [PERSON] , [INFO] , займається та вирішує лише мати без відповідача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Крім того суд зазначає, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20. Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача половини понесених нею додаткових витрат на дитину в сумі 6 747,99 грн, то з цього приводу суд приходить до наступних висновків. Так, одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження № 61-17663св21) викладено правові висновки про те, що положення статті 185 СК України стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається у зазначеній статті. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19 (провадження № 61-18145св20). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Таким чином, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини; вони необхідні для того щоб за певних обставин можна було забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину та обґрунтовуватись відповідними документами, а відтак і підтверджувати наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати і свідчать про їх необхідність. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Оскільки тягар доказування покладено на позивача, то заявляючи додаткові витрати, позивач в будь-якому випадку повинен їх обґрунтувати та надати беззаперечні докази на їх підтвердження. Дані додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 грудня 2019 року в справа № 320/383/19, провадження N 61-18284св19. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи питання про стягнення додаткових витрат на дитину суд враховує положення ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України, відповідно до яких мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Якщо стягнення аліментних зобов`язань викликане необхідністю дитини у вихованні, освіті, харчуванні, одязі та забезпеченні елементарних умов життя і враховуються при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, то додаткові витрати заявляються саме у зв`язку з хронічними або разовими проблемами зі здоров`ям дитини, або у разі обставин, які пов`язані з розвитком здібностей дитини. Тобто якщо ці витрати пов`язані з розвитком здібностей дитини, наприклад музика, то необхідно надати рекомендації щодо навчання дитини у музичній школі з вказівкою тривалості повного курсу навчання, підтвердити витрати пов`язані з придбанням усіх необхідних знарядь та музичних інструментів, періодичність їх придбання, довівши суду при цьому, що заявлена сума, це лише половина тих витрат, яку необхідно на розвиток здібностей дитини. Аналогічно у випадку наявності особливих здібностей дитини у фізичній підготовці, що підтверджується участі у змаганнях або навпаки потреба у заняттях у зв`язку з порушенням розвитку здібностей дитини, необхідно надати відповідні рекомендації, а також розрахунок вартості відповідного курсу навчання з урахуванням його тривалості. Якщо ці витрати пов`язані з особливим станом здоров`я дитини, то необхідно надавати медичні довідки, висновки лікарів, їх рекомендації щодо лікування дитини в Україні чи за кордоном, тривалості та періодичність лікування та з урахуванням цього розрахунок його вартості, а також про вартість ліків, які необхідно придбавати дитині або вартість процедур, які необхідно зробити. Відповідні правові висновки щодо застосування ст. 185 СК України наведені в постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 638/13860/16-ц; від 16.10.2019 у справі № 219/1766/18; від 26.08.2020 у справі № 336/1488/19; від 25.02.2020 у справі № 521/4397/17; від 01.04.2020 у справі № 521/16268/18. У п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Так, з боку позивача було додано до позовної заяви консультативні висновки ( а. с. 29-31 ), фіскальні чеки ( а. с. 32-34, 38-40 ), розрахунки вартості послуг ( а. с. 35-36 ), лист замовлення лабораторних досліджень ( а. с. 37 ). В даному випадку, суд враховує обставини, що мають істотне значення в даному спорі та вважає, що не підпадають під ознаки додаткових витрат на дитину кошти понесені позивачем на загальну суму 1 200 грн ( а. с. 33, 37 ), які були сплачені останньою за 2-гу та 3-тю консультацію педіатра ( ФОП [PERSON] ), оскільки такі витрати є витратами на утримання дитини, тобто аліментами, які вже стягнуті з відповідача. До того ж, стороною позивача не доведено необхідності звернення до ФОП [PERSON] , як до педіатра, та неможливості звернутися до лікарні ( лікаря ) для отримання такої консультації ( безкоштовної ). Тому, не підлягають з відповідача стягненню половини вищевказаних витрат, понесених з боку позивача. Не підлягає до стягнення половина від суми в розмірі 436,78 грн, міститься квитанція ( а. с. 32 ), оскільки позивачем не доведена вказана сума, за які саме медичні послуги вона була сплачена. Не підлягає задоволенню і стягнення половини понесених витрат з боку позивача на суму 400 грн, міститься відповідна квитанція ( а. с. 34 ), оскільки не доведено, що саме дитині було проведено УЗД суглоба, в матеріалах справи відсутнє будь-яке направлення на обстеження. До того ж, в наявних у справі консультативних висновках спеціалістів ( а. с. 29-31), датовані 27.07.2023, 29.12.2023 та 05.05.2023, де пацієнтом вказана [PERSON] , у рекомендаціях необхідності здійснення УЗД суглоба, не зазначено. Водночас, у консультативних висновках спеціалістів ( а. с. 29, 30 ), взагалі зазначено про відсутність скарг і лише у консультативному висновку алерголога дитячого від 05.05.2025 ( а. с. 31 ), звернення мале місце у зв`язку зі скаргою на прояви кропив`янки на протязі 1 місяця, була в стаціонарі з Ангіонабряком, про що зазначено у вказаному висновку. Не підтверджено з боку позивача понесення останньою витрат на проведення дитині вакцини для профілактики менінгококової інфекції у розмірі 4 600 грн, оскільки матеріали справи не містять такої рекомендації лікаря ( необхідності у даній вакцинації ), а також не додано квитанції у підтвердження такої сплати, додано лише розрахунок вартості послуг, а тому не підлягає стягненню з відповідача половина від її суми. Крім того суд звертає увагу на те, що стороною позивача не доведено, що витрати на суму 800 грн ( а. с. 36 ), придбання сонцезахисного невидимого стику з пантеоном і антибіотиком, викликані відповідними особливими обставинами у вигляді розвитку здібностей дитини в розумінні статті 185 СК України, або пов`язані зі станом здоров`я дитини та були призначені відповідним лікарем або фахівцем, чи зумовлені іншими особливими обставинами, що давало б підстави відносити дані витрати до додаткових витрат на дитину. До того ж суд звертає увагу, що вказані витрати на суму 800 грн є витратами на утримання дитини, тобто аліментами, які вже стягнуті з відповідача. Не може бути стягнуто судом з відповідача і половина витрат, які були понесені позивачем у сумі 600 грн у лабораторії «Сінево» ( а. с. 37 ), оскільки з боку позивача не було доведено під час розгляду справи, що такі дослідження були необхідні у зв`язку з лікуванням дитини та відповідно здача таких аналізів ( назва дослідження - феритин, клінічний аналіз крові ) здійснювалося за направленням лікаря. Окрім цього, придбання іграшок на суму 2 160 грн, 2 699 грн та 903,20 грн ( а. с. 38, 40 ), а також придбання дитячого гелю для прання на суму 297 грн ( а. с. 39 ), не є тими додатковими витратами, які викликані особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України. При цьому, придбання дитячого гелю для прання на суму 297 грн, такі витрати мають покриватись аліментними платежами, які вже стягнуті з відповідача. Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини (постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19), від 14.01.2019 у справі № 751/4312/16-ц (провадження №61-9737св18). Отже, у справах про стягнення додаткових витрат на дитину суд зазначає, що слід враховувати не лише докази понесення таких витрат, а й докази, які у конкретних випадках доводять необхідність таких додаткових витрат. Суд зауважує, що додаткові витрати на утримання дитини - це не додаткові кошти, які слід стягувати з платника аліментів через те, що сума аліментів не покриває всіх необхідних витрат на дитину, які включають в себе, зокрема, придбання одягу, взуття, іграшок, продуктів харчування, підручників, оплату навчання в школі, дошкільному навчальному закладі, проведення дозвілля дитини тощо. В такому разі отримувач аліментів не позбавлений можливості вирішувати питання про збільшення розміру аліментів. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] на її користь половину додаткових витрат на дитину у розмірі 6 747,99 грн не підлягають задоволенню у зв`язку з безпідставністю. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підстави вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу, виключно, у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України ). Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»). Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, що беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з розглядом справи і рішенням, а у випадках звільнення від сплати цих людей - це витрати держави, яку воно несе у зв`язку з рішенням конкретної справи. ОП КЦС ВС в постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 758/5118/21 (провадження № 61-5554сво23), забезпечуючи єдність судової практики, погодилася з апеляційним судом і зазначила, що згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві та більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. До позовних заяв немайнового характеру відносять вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Якщо у позовній заяві об`єднано майнову та немайнову вимоги, судовий збір сплачується окремо за кожну вимогу (за майнову - залежно від ціни позову, за немайнову - фіксовану ставку, що встановлена законом) Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд врахує, що за подання позову немайнового характеру ( позбавлення батьківських прав ) особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до Закону України "Про судовий збір", що діє на час звернення до суду та складає 1 211,20 грн, а за майнову вимогу ( стягнення додаткових витрат на дитину ), подана фізичною особою, складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу відсоток ціни позову, але не менше 1 211,20 гривень. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення заборгованості, неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Отже, позивач при зверненні до суду з вимогами про стягнення додаткових витрат на дитину, була звільнена. Позивач звертаючись до суду сплатила судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн лише за одну вимогу немайнового характеру ( позбавлення батьківських прав ), що підтверджується платіжною інструкцією ( а. с. 7 ). Згідно із п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню ( в частині позбавлення батьківських прав ), у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у розмірі 1 211,20 грн, понесені останньою при зверненні до суду. Водночас, так як позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину не підлягають задоволенню, а позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору за вказану вимогу, з урахуванням ч. 6 ст. 141 ЦПК України, вони компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 288 ЦПК України позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial