Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, про відшкодування моральної шкоди. Позивач мотивував свої вимоги наступним. Досудове слідство у кримінальному провадженні №4201902113000037 проводиться більше 6 років, що є грубою бездіяльністю відповідачів. Просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області завдану моральну шкоди в розмірі 10 000 гривень з кожного відповідача за триваючу бездіяльність. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав повністю та просив його задовольнити. Представник відповідача ГУНП у Вінницькій області Ільяшова В.В. подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що позов не визнають та вважають його безпідставним та необґрунтованим з наступних причин. Порядок проведення досудового розслідування регламентовано КПК України. Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора під час досудового розслідування регулюється главою 26 КПК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконним діями чи бездіяльністю, на що посилається позивач як на підставу заподіяння йому шкоди, регулюється ст. 1176 ЦК України. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди громадянину завданої незаконними діями органів, що здійснюють ОРД, досудове розслідування, прокуратури і суду. Тобто, основним критерієм для відшкодування шкоди відповідно вимог цього Закону є незаконність дій вищезазначених органів. Позивачем всупереч вимогам ст. 81 ППК України не надано жодних доказів, що підтверджують незаконність дій працівників ГУНП. Відсутнє жодне рішення суду в порядку КПК України, яке б свідчило про незаконність дій Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області вчинених по відношенню до позивача, а відтак «факт незаконності їх дій на сьогоднішній день є недоведений, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування шкоди, завданої органом дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, на підставі ст.1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того, умовами настання моральної шкоди має бути фізичний або психічний вплив на особу, які в теперішній час є відсутніми і не доведеними з боку позивача. З огляду на обставини справи, факт наявності у позивача моральної шкоди залишається не доведеним, адже в матеріалах справи відсутні будь-які докази її завдання. Представник відповідача ГУНП у Вінницькій області Колівошко С.М. подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначив, що позов не визнають та вважають його безпідставним та необґрунтованим з наступних причин. Зміст поданої до суду позовної заяви [PERSON] не відповідає вимогам до позовної заяви, зазначених у Цивільному процесуальному кодексі України. У позовній заяві не міститься виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме, які конкретно рішення, дії, бездіяльність яких саме посадових осіб чи органів дізнання, досудового розслідування з числа відповідачів завдали йому моральної шкоди, у чому полягає моральна шкода, які права його порушені, обґрунтований розрахунок сум, які позивач просить стягнути. Зміст позовної заяви є недостатньо зрозумілим внаслідок недотримання позивачем нормативно встановлених процесуальних вимог. Щодо обставин кримінального провадження № 42019021130000037 повідомлено наступне. 20.11.2019 до Жмеринської місцевої прокуратури надійшла заява судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Шепеля К.А. про те, що [PERSON] підробив штамп Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області на своїй заяві до зазначеного суду, в якій висловив прохання не проводити без його участі розгляд скарги. У подальшому, не реєструючи заяву в канцелярії Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, подав її в додаток до своєї апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду як доказ вчинення суддею дисциплінарного проступку. За наведеними обставинами Жмеринською місцевою прокуратурою 20.11.2019 розпочато кримінальне провадження № 42019021130000037 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1,4 ст. 358 КК України. Здійснення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні доручено Жмеринському районному відділу поліції ГУНП у Вінницькій області. У ході досудового розслідування 18.12.2019 прокурором у кримінальному провадженні керівнику органу досудового розслідування надані письмові вказівки в порядку п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України про проведення конкретних слідчих та інших процесуальних дій, встановлено контроль за їх виконанням. На їх виконання 14.01.2020 проведено допит заявника [PERSON] , а також до матеріалів провадження долучено документи про ненадходження 31.05.2019 до канцелярії Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області заяви [PERSON] з проханням не здійснювати розгляд скарги без його участі. На підставі ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області 19.11.2020 проведено тимчасовий доступ до документів зазначеного суду, зокрема Автоматизованої системи документообігу суду КП «ДЗ». З Вищої ради правосуддя 17.02.2021 отримано інформацію щодо місцезнаходження оригіналу заяви [PERSON] з можливим підробленим штампом Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області. Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.02.2021 задоволено клопотання дізнавача про тимчасовий доступ до документів, а саме до письмової заяви [PERSON] , яка знаходиться в Вищій раді правосуддя при матеріалах скарги на дії судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області [PERSON] , та 07.04.2021 здійснено відповідний тимчасовий доступ. У провадженні 19.11.2021 призначено судово-технічну експертизу документів, відповідно до висновку якої від 24.11.2021 рукописний текст та відбиток штампу «Жмеринський міськрайонний суд» на заяві [PERSON] нанесені за допомогою копіювально-множинної техніки, струменевим способом формування зображень. Прокурором у кримінальному провадженні керівнику органу досудового розслідування 09.08.2022 надані додаткові письмові вказівки в порядку п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України про проведення конкретних слідчих та інших процесуальних дій, встановлено контроль за їх виконанням. За результатами розгляду клопотання дізнавача від 15.08.2022 ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29.08.2022 відмовлено в проведенні обшуку в домогосподарстві, де проживає [PERSON] . Також установлено, що 08.09.2023 [PERSON] направлено до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області скаргу щодо бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури при розслідуванні вищезазначеного кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08.11.2023 у задоволені скарги відмовлено. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28.11.2023 апеляційну скаргу [PERSON] на рішення слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08.11.2023 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Випадки визнання судами незаконними рішень та процесуальних дій органів досудового розслідування у даному кримінальному провадженні відсутні. У ході досудового розслідування процесуальним керівником дізнавачу двічі надавалися письмові вказівки щодо проведення слідчих (розшукових) дій, прокурором слідчі дії не проводилися. Дізнавачі за неналежне здійснення досудового розслідування та прокурори за неналежне здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням до дисциплінарної відповідальності не притягувались. У зазначеному кримінальному провадженні випадків порушення чинного законодавства України при винесенні судових рішень не виявлено. Такі рішення органами прокуратури не оскаржувались. [PERSON] на час звернення із позовом не є учасником чи стороною зазначеного кримінального провадження, а тому не має жодного процесуального статусу. До суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на дану позовну заяву [PERSON] , згідно якого просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що позовна заява [PERSON] не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України. У позовній заяві не вказано, які дії кожного з відповідачів призвели до понесення відповідачам шкоди у розмірі 10000,00 грн. Крім цього, в порушення приписів ст. 175 ЦПК України у позовній заяві не вказано яка бездіяльність відповідача завдала позивачу моральну шкоду. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено, що Державна казначейська служби України несе відповідальність державу та за дії інших поганів державної виконавчої влади. Тобто, Державна казначейська служба України виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин. У позовній заяві позивач [PERSON] не вказує на підставі якого нормативно-правовою акту у нього виникло право на відшкодування шкоди. Обов`язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається а позивача. Однак, будь-яких об`єктивних доказів зазнання шкоди та пов`язаних із цим інших негативних наслідків позивач не надає. Не зазначені також фактичні обставини, які слід вважати ознаками отриманої шкоди, що підлягають дослідженню судом Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до положень ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Порядок проведення досудового розслідування, повноваження органу досудового розслідування та прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва, перевірка дотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування регламентовано Кримінальним процесуальним кодексом України. Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора під час досудового розслідування регулюється §1 глави 26 КПК України. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ч.1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до вимог п.3 ч.2 ст. 11 ЦК України завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до п.9 ч.2 ст.16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Положеннями ст. 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті тобто така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно роз`яснень, що містяться у пунктах 3 4, 5, 10, 14 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналізуючи вказані норми права, слід дійти висновку, що відшкодування моральної шкоди можливе внаслідок порушення прав особи, тобто має бути причинно-наслідковий зв`язок між порушенням прав особи та правом на відшкодування моральної шкоди. Так, позивач [PERSON] вважає, що діяльністю відповідачів йому заподіяна моральна шкода, яку він оспорює в сумі по 10 000 грн з кожного з відповідачів. Оскільки для виникнення зобов`язання щодо відшкодування шкоди в порядку ст. 1176, 1174, 1167 ЦК України необхідна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства та їх посадових осіб, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст.12, 81 ЦПК України). Отже, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Рішенням Конституційного Суду України №6-рп/2001 від 23.05.2001 року кримінальне судочинство визнано як врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх Конституційних прав, свобод та законних інтересів. Згідно ст.1 ч.1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Главою 26 КПК України врегульовано порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора, ухвал слідчого судді тощо. Тобто кримінальним процесуальним законодавством визначено інший порядок розгляду скарг учасників кримінального провадження та осіб, права яких порушуються як під час досудового розслідування, так і під час підготовчого провадження у суді. Підставою для стягнення моральної шкоди [PERSON] визначив бездіяльність усіх вказаних ним відповідачів щодо виконання вимог КПК про неупереджене та швидке слідство у кримінальних провадженнях, однак позивач не вказав, чи розглядалося в порядку КПК України оскарження дій, бездіяльності та рішень окремих службових осіб відповідачів у рамках певного кримінального провадження, а також не надав суду доказів на підтвердження їх незаконної бездіяльності. Будь-якого рішення, що набрало законної сили, про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності вказаних органу поліції, територіального органу Національної поліції чи їх службових осіб позивачем суду не надано. Суд не приймає представлену позивачем постанову Вінницького апеляційного суду від 18.01.2024 року в справі №130/1537/23 та постанову Вінницького апеляційного суду від 25.08.2023 в справі №130/2018/23 в підтвердження бездіяльності, так як вони не мають преюдиціального значення щодо спірних правовідносин у даній справі. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст. ст. 185,187,189 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Аналізуючи надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, вважає за необхідне відмовити повністю у задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх неналежним обґрунтуванням та недоведеністю належними і допустимим доказами обставин, з підстав яких вони заявлені позивачем. З урахуванням підстав звільнення позивача за даним предметом спору від сплати судового збору його слід віднести на рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed