Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] в особі свого представика адвоката Шабатіна Д.Є. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на те, що з 27.11.2009 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . Рішенням Сумського районного суду Сумської області № 587/3154/24 від 20.09.2024 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу і за стпільні сумісні кошти подружжя вони з чоловіком [PERSON] придбали автомобіль марки Volkswagen Golf , д/н [NUMBER] , VIN код ТЗ: [NUMBER] , а також мотоцикл марки Senke, модель SK250-6, д/н [NUMBER] , VIN код ТЗ: [NUMBER] . Крім того, позивачка зазначала, що під час шлюбу і за спільні сумісні кошти подружжя вони побудували будинок загальною площею 167, 6 кв.м., який було введено в експлуатацію шляхом реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією №ІУ161220902428 від 5 вересня 2022 року та зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно. Посилаючись на ці обставини, позивачка просила визнати за [PERSON] право власності на автомобіля марки Volkswagen Golf , д/н [NUMBER] , VIN код ТЗ: [NUMBER] ; мотоцикла марки Senke, модель SK250-6, д/н [NUMBER] , VIN код ТЗ: [NUMBER] ; 1/2 будинку загальною площею 167,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Крім того, позивачка просила встановити безкоштовний, безстроковий земельний сервітут, надавши [PERSON] право проходу від [ADDRESS] до будинку площею 167,6 кв.м., що розташований на земельній ділянці, яка належить [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 19/100 часток будинку загальною площею 167,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] , що складається з наступних приміщень площею 31,3 кв. м., а саме: житлова кімната «8» площею 15,1 кв. м., коридор «9» площею 3,5 кв. м., санвузол «10» площею 3,6 кв. м., кухня «11» площею 9,1 кв. м., тераса літ. «л», а також визнання частково недійсним свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS] , видане 05 вересня 1992 року на ім`я [PERSON] . При цьому [PERSON] зазначив, що на час будівництва спірного будинку він передав сину [PERSON] 12000 доларів США, які отримав від продажу квартири. З [PERSON] та [PERSON] в нього існувала домовленість, що частина майбутнього будинку буде належати особисто йому, а інша частина належатиме подружжю [PERSON] . На даний час його частина, яка складається з 19/100 часину будинку, повністю готова для проживання, однак, оскільки виник спір з приводу поділу спірного будинку, [PERSON] просив визнати за ним право власності на 19/100 часток будинку, до складу яких входить житлова кімната «8» площею 15,1 кв. м., коридор «9» площею 3,5 кв. м., санвузол «10» площею 3,6 кв. м., кухня «11» площею 9,1 кв. м., тераса літ. «л», а також визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS] , видане 05 вересня 1992 року на ім`я [PERSON] . У судовому засіданні позивачка [PERSON] в особі свого представника адвоката Шабатіна Д.Є. уточнила позовні вимоги, виключивши з позовних вимог вимогу про встановлення земельного сервітуту. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Сукач Л.С. первісний позов не визнала, проти задоволення зустрічного позову не заперечувала. У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Маслова О.Є. первісний позов не визнала, зустрічний позов підтримала у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши маетріали справи №587/2769/21, зясувавши правові позиції сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Договору щодо спільного майна сторони не укладали. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України . Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, - і не оспорюється сторонами, - що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.11.2009 року ( ар.с.5). Рішенням Сумського районного суду Сумської області № 587/3154/24 від 20.09.2024 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу і за спільні сумісні кошти подружжя сторони придбали спірне майно, а саме мотоцикл Spark Sp125С-2С, 2029 року випуску, 16.10.2021 мотоцикл Senke, SK250-6, 2020 року випуску ; 17.10.2023 Volkswagen Golf , 2009 року випуску ( ар.с.8). Згідно облікових даних ЄДР МВС за [PERSON] за період з 27.11.2009 по 22.07.2024 зареєстровано транспортні засоби: 24.06.2020 мотоцикл Spark Sp125С-2С, 2029 року випуску, 16.10.2021 мотоцикл Senke, SK250-6, 2020 року випуску; 17.10.2023 Volkswagen Golf , 2009 року випуску ( ар.с.8). [PERSON] заперечував ту обставину, що зазначені транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя, придбані сторонами під час шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя. [PERSON] вважав, що позивачка не має права на частину автомобіля, оскільки він був придбаний особисто ним 17 жовтня 2023 року під час роздільного проживання подружжя та за відсутністю спільного бюджету. [PERSON] зазначав, що [PERSON] не надала доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя. В той же час, [PERSON] зазначав, що автомобіль придбаний ним за запозичені кошти, які ним до цього часу не повернуті. Аналогічну позицію [PERSON] , висловив і щодо спірного мотоциклу Senke, SK250-6, 2020 року випуску, який був придбаний особисто ним 16 жовтня 2021 року за власні кошти. У відповідності з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На підтвердження своєї позиції [PERSON] була надана копія розписки, з якої вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, у відповідності з яким [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 8000 доларів США, які зобов`язався повернути до 7 вересня 2024 року( т. 1 ар. с. 156-157). Разом з тим, договір позики не може бути підставою для відмови в задоволення позову [PERSON] . Відповідно до норм статті 374 Цивільного кодексу України, чинного станом на дату укладення договору позики, договір позики вважається укладеним в момент передачі грошей або речей. Відповідачем [PERSON] не було надано належних, допустимих та достовірних доказів передачі грошей за договором позики, в зв`язку з чим не може бути прийнятий судом до уваги. Стверджуючи, що спірний автомобіль та мотоцикл придбані за його особисті кошти, [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження цього. Надана суду копія боргової розписки не свідчить про те, що спірні транспортні засоби придбавались саме за запозичені кошти. Хоча в борговій розписці, копія якої надана суду, [PERSON] і зазначив, що «... позика взята мною для придбання автомобіля», однак суду не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] , дійсно отримав від [PERSON] 8000 доларів США, та не надав доказів на підтвердження того, що зазначена в розписці сума коштів була використана ним саме для придбання спірного автомобіля, а не на інші будь-які цілі. Отже, всупереч положень ст. ст. 12,81 ЦПК України [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження того, що спірні транспортні засоби придбавалися ним за особисті кошти, а не за спільні сумісні кошти подружжя. Натомість згідно облікових даних ЄДР МВС за [PERSON] за період з 27.11.2009 по 22.07.2024 зареєстровано транспортні засоби: 16.10.2021 мотоцикл Senke, SK250-6, 2020 року випуску; 17.10.2023 Volkswagen Golf , 2009 року випуску ( ар.с.8). Отже, спірний мотоцикл Senke, SK250-6 був придбаний 16 жовтня 2021 року, тобто під час шлюбу, автомобіль Volkswagen Golf , 2009 року випуску, був придбаний 17 жовтня 2023 року, тобто також під час шлюбу. Відтак, суд виходить з того, що і мотоцикл Senke, SK250-6, 2020 року випуску, і автомобіль Volkswagen Golf, 2009 року випуску були придбані в період шлюбу і за спільні сумісні кошти подружжя, а тому підлягають поділу між сторонами відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України. Оспорюючи вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на частину спірного будинку, [PERSON] зазначив, що відповідно до правовстановлюючих документів йому належить на праві власності земельні ділянки, надані для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,05 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,22 га, кадастровий номер 5924785000:03:005:1335, розташованих в [ADDRESS] . На даній земельній ділянці малось два житлових будинки «А-1» і «Л-1» із надвірними будівлями. Будинок «А-1» він отримав у порядку спадкування після померлого діда [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 13 листопада 2021 року. На даний час будинок А-1 ним ( [PERSON] ) та його батьком [PERSON] знесений. В даному свідоцтві зазначено, що на самовільно збудований житловий будинок «Л-1» свідоцтво про право на спадщину не видається. Будівництво розпочалось за життя діда - [PERSON] , який помер [INFO] , і проводилось ним ( дідом [PERSON] ) та [PERSON] ( батьком [PERSON] ) в основному за кошти отримані ним ( [PERSON] ) після продажу належної йому квартири в розмірі еквівалентному 25 тис. доларів США. Будівництво будинку проводилось з урахуванням користування ним двома власниками, тобто він має два відокремлених приміщення з окремими входами до нього, із ізольованими комунікаціями. Будівництво частки будинку, в якій проживає [PERSON] , завершено, друга частина будинку є незавершеною і непридатною для проживання. Відповідно до технічного паспорту на спірний будинок будівництво будинку Л-1 відбулося у 2012 році. [PERSON] зазначав, що в позові [PERSON] взагалі не наведено доказів, коли розпочалось будівництво будинку, за чиї кошти проводилось будівництво, джерело їх походження, чи були в подружжя [PERSON] спільні кошти для ведення будівництва, яка ступінь готовності незавершеного будівництва та не надано доказів того, що даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. На час проведення будівництва подружжя [PERSON] проживали в належній [PERSON] квартирі і не приймали участі у будівництві спірного будинку Л-1 ні фізичним трудом, ані коштами, яких у них не було, оскільки вони тільки-но створили ФОП і розпочали займатися торгівлею побутових товарі у роздріб. З матеріалів справи №587/2769/21 вбачається, що рішенням Сумського районного суду Сумської області від 13 липня 2022 року за [PERSON] визнано право власності на земельні ділянки загальною площею 0, 27 га з яких: для будівництва та обслуговуванням житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,05 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,22 га, розташовані в [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] , який помер [INFO] . На даній земельній ділянці малось два житлових будинки «А-1» і «Л-1» із надвірними будівлями. Будинок «А-1» [PERSON] отримав у порядку спадкування після померлого діда [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 13 листопада 2021 року. В даному свідоцтві зазначено, що на самовільно збудований житловий будинок «Л-1» свідоцтво про право на спадщину не видається. В подальшому будинок А-1 житловою площею 19, 4 кв.м. ( загальною площею 61,8 кв.м.), а також господарські будівлі та споруди: літ. «а» - прибудова, літ. «л» -тераса», літ «л1» -тераса, літ. «п/г» - погріб, літ. «М» -навіс, літ. «Н» - літній душ, літ «а1» -ганок, «1-3»- огорожі, - був знесений. У відповідності з висновком експерта за результатами проведення будівельно -технічної експертизи № 1828 від 07 жовтня 2024 року, будівництво спірного будинку «Л-1» було проведено у 2012 році, тобто в період перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі ([PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.11.2009 року, рішенням Сумського районного суду Сумської області від 20.09.2024 року по справі № 587/3154/24 шлюб між сторонами розірвано). Відповідно до технічного паспорту на спірний будинок будівництво будинку Л-1 відбулося у 2012 році. Спірний будинок площею 167,6 кв.м. був введений в експлуатацію шляхом реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією № IV161220902428 від 05.09.2022 р. та зареєстровано за [PERSON] право власності на новостворений об`єкт у реєстрі прав на нерухоме майно. Факт побудови будинку в період перебування сторін в шлюбі підтверджується декларацією про готовність до експлуатації об`єкта за амністією № ІV 161220902428 від 05.09.2022 та витягом з реєстру права власності на нерухоме майно (ар.с.6-7,8, 177)). Відповідно до технічного паспорту на спірний будинок будівництво будинку Л-1 відбулося у 2012 році, тобто в період шлюбу. З інформації Державної інспекції архітектури та містобудування України вбачається, що шляхом перевірки відомостей, які містяться в Реєстрі будівельної діяльності, параметром пошуку «реєстраційний номер - ІУ161220902428» встановлено, що наявна інформація про зареєстровану Державною інспекцією архітектури та містобудування України декларацію про готовність до експлуатації індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт від 05.09.2022 щодо об`єкта будівництва «Житловий будинок «літ. Л-1» за адресою [ADDRESS] , замовник будівництва - [PERSON] . Статус дозвільного документа: «Діючий» ( т. 1 ар. с. 176-177). Та обставина, що фактично між сторонами - подружжям [PERSON] та [PERSON] під час будівництва спірного будинку існувала домовленість про створення спільної сумісної власності підтверджується, крім іншого, показаннями свідків. Так, допитаний за клопотанням представника [PERSON] свідок [PERSON] пояснив суду, що з [PERSON] він познайомився 8-10 років тому, коли [PERSON] звернувся до нього як д перевізника з проханням привезти арматуру. Він погодився і в подальшому на прохання [PERSON] перевозив арматуру в с. Нижню Сироватку Сумського району, де він побачив викопану під фундамент будинку траншею. Після цього він неодноразово на прохання [PERSON] привозив с. Нижню Сироватку будівельний матеріал - і арматуру, і блоки, і шифер ( коли кришу зробили), і вату, цемент, інше. На будівництві будинку, куди він возив матеріали, він бачив [PERSON] та його батька [PERSON] . Зі слів [PERSON] гроші на будівництво дав батько [PERSON] , який з дружиною продав квартиру і свою частку віддав [PERSON] на будівництво будинку, який будувався для [PERSON] та [PERSON] на місці старого будинку, який був знесений. При цьому було видно, що будинок будується на 2 входи, частина будинку планувалася для проживання [PERSON] , який після будівництва заселився в свою частину і певний час там проживав. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є знайомим [PERSON] і знає з дитинства [PERSON] , був на весіллі [PERSON] та [PERSON] . Свідок пояснив, що йому відомо, що [PERSON] та його дружина [PERSON] , коли розривали шлюб, продали належну їм квартиру і поділили кошти, свою долю [PERSON] віддав [PERSON] для будівництва спірного будинку, маючи намір проживати в частині спірного будинку, а інша, більша частина, планувалася для проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] . Свідок пояснив, що він є фізичною особою-підприємцем, знає будівельну справу, допомагав в будівництві будинку, зокрема, у зведенні погрібу, частину будівельних робіт робив сам [PERSON] , [PERSON] також брав участь у будівництві. Будинок будувався на 2 окремих ходи і фактично складається з 2 частин - менша частина будувалася для [PERSON] , про що він неодноразово казав, інша частина планувалася для проживання подружжя [PERSON] . Коли частина [PERSON] була готова, він став проживати в цій частині, потім став винаймати квартиру. [PERSON] також визнав позовні вимоги [PERSON] і не заперечував тієї обставини, що будинок будувався в тому числі і за кошти [PERSON] , з яким на момент будівництва була домовленість, що частина будинку буде належати на праві власності саме [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрований ( в спірному будинку) з 2021 року. За поясненнями [PERSON] , з травня 2023 року і приблизно до липня 2024 року він фактично проживав в своїй частині будинку, що не оспорюється сторонами. За клопотанням [PERSON] була проведена будівельно-технічна експертиза спірного будинку і відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно -технічної експертизи № 1828 від 07 жовтня 2024 року, будівництво було проведено у 2012 році. Як вбачається із висновку експерта, частина будинку, яка складається із приміщень: житлова кімната «8» площею 15.1 кв. м., коридор «9» площею 3,5 кв. м., санвузол «10» площею 3,6 кв. м., кухня «11» площею 9,1 кв. м., а всього загальною площею 31,3 кв. м., що складає 19/100 ідеальних часток від житлових приміщень. Тераса літ «л». У цій частині будинку виконана високоякісна обробка, встановлені санітарно-технічні прилади, є автономне опалення, водопостачання, електропостачання. Даний об`єкт може бути окремим об`єктом нерухомості ( висновок експертизи, ар. 4). Як зазначив в позові та в судовому засіданні [PERSON] , саме ця частина будинку була запроектована та будувалася фактично за його особисті кошти і для його проживання. Інша частина будинку «Л-1» складається з наступних приміщень: коридор «1» площею 21,8 кв.м., кухня «2» площею 20,5 кв.м., вітальня «З» площею 33,5 кв.м, котельня «4» площею 8,2, житлова кімната «5» площею 13,5 кв.м., ванна «6» площею 10,2 кв.м., кладова «1» площею 2,6 кв.м., житлова кімната «12» площею 9,1 кв. м, житлова кімната «13» площею 16,9 кв.м. Всього по житловому будинку 136,3 кв. м., що складає 81/100 ідеальних часток від житлових приміщень. Тераса літ. «л-1», господарські споруди погріб «п/г» , навіс літ «М», літній душ літ. «Н», огорожі № 1 -3 ( ар. 4-5 Висновку). Ступінь готовності даної частини будинку становить 58%. В зазначеній частині будинку відсутні опалення, електропостачання, водопостачання і не виконані опоряджувальні роботи. Санвузол не обладнаний. З точки зору санітарно - гігієнічних норм, проживання в частині житлового будинку літ. «Л-1» неможливо. ( стор. висновку 6). Як пояснив суду [PERSON] , ця частина будинку згідно домовленості між співвласниками будувалася і планувалася для проживання [PERSON] та [PERSON] і будувалася за спільні кошти подружжя [PERSON] , а також за його особисті кошти, отримані ним від продажу квартири. Крім того, з висновку експертизи, матеріалів справи вбачається, що спірний будинок фактично має 2 окремі входи, фактично складається 2 окремих частин, що об`єктивно свідчить про те, що між сторонами під час будівництва спірного будинку існувала домовленість про створення спільної сумісної власності, у відповідності до якої (домовленості) [PERSON] мала належати частина будинку, яка складається з наступних приміщень: житлова кімната «8» площею 15,1 кв. м., коридор «9» площею 3,5 кв. м., санвузол «10» площею 3,6 кв. м., кухня «11» площею 9,1 кв. м., тераса літ «л», а всього загальною площею 31,3 кв. м., що складає 19/100 ідеальних часток від спірного домоволодіння. Інша частина спірного будинку, яка складається з 81/100 ідеальних частин домоволодіння, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , будувалася під час шлюбу, відтак, підлягає поділу між ними у відповідності з ст. ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України. Таким чином, суд приходить до висновку , що в період шлюбу і за спільні сумісні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали спірне майно, а саме мотоцикл Senke, SK250-6, 2020 року випуску, вартістю 35100 гривень та автомобіль Volkswagen Golf , 2009 року випуску вартістю 201400 гривень, що підтверджується звітами про визначення вартості майна від 4 жовтня 2024 року ( т. 1 ар.с. 39-54, 55-69). Враховуючи, що у відповідності з ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, [PERSON] як дружина має право на частину мотоциклу Senke, SK250-6, 2020 року випуску, вартістю 35100 гривень та частину автомобіля Volkswagen Golf , 2009 року випуску вартітсю 201400 гривень. Крім того, суд вважає, що [PERSON] як дружина має право на частину іншого спільного сумісного майна подружжя, а саме спірного будинку, тому позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, та в подальшому у Постанові Верховного суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження № 61-35533св18), а також Постанові Верховного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц (провадження № 61-12168св18). [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що спірне майно набувалось не за спільні кошти подружжя і, відтак, не є спільним сумісним майном подружжя. Крім того, суд вважає встановленим, що спірне домоволодіння було придбано подружжям [PERSON] в період шлюбу, за спільні сумісні кошти подружжя, отже, має бути предметом поділу відповідно до положень гл. 8 СК України. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.370 ЦК України - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Суд не бере до уваги посилання [PERSON] про відкриття виконавчих проваджень щодо стягнення з нього грошових сум, оскільки жодного відношення до в вирішення спору про поділ майна вони не мають і не впливають на поділ майна. Таким чином, суд вважає, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами у відповідності з положеннями статей 70, 71, 60, 63, 65, 69 Сімейного кодексу України, статтями 355, 368, 370, 372 Цивільного Кодексу України. Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно доположень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial