Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва із позовом до Всеукраїнської громадської організації "Національний комітет по боротьбі з корупцією" про визнання інформації недостовірною та зобов`язання вчинити дії. Позов обґрунтовано тим, що через мережу Інтернет на сайті Всеукраїнської громадської організації "Національний комітет по боротьбі з корупцією" «[INFO]» було розміщено статтю від [INFO]. із недостовірною інформацією щодо нього, а саме: « [INFO]» (за посиланням [INFO]). Позивач вказує, що його професійний авторитет на роботі постраждав, йому довелося пояснювати колегам щодо очевидного брехливого вмісту статті. Поширена у зазначеній статті інформація не відповідає дійсності, є недостовірною, але набула певного розголосу, через маніпулювання у ній чутливими темами щодо колаборантів, зрадників, окупованої російськими військами території, порушує ділову репутацію позивача як діючого адвоката. Звертаючись до суду з даним позовом, стосовно викладеної у статті інформації позивач вказує: - у статті зазначений [PERSON] згідно відкритих джерел є юридично власником нерухомості у м.Дніпро за адресами: [ADDRESS]; - ніяких договорів із зрадником « [INFO] » позивач не підписував, також не міг підписувати ніяких договорів з «[PERSON]» у квітні 2022 року на території на той час окупованого села Катюжанка Вишгородського району Київського області, оскільки взагалі там ніколи не був, та ніколи не бачив « [PERSON] ». Більше того, загально відомо, що цивільна особа не має можливості виїхати за лінію бойового зіткнення, не кажучи вже про підписання будь-яких договорів, тим більш на окупованій території; - позивач ніколи не збирав гроші за оренду, ніколи не пересилав ніякі гроші сім`ї « [PERSON] », чи буть-кому ще; - позивач ніколи, ні в яких розмовах будь з ким взагалі не спілкувався щодо «[PERSON]»; - ніколи не надавав правову допомогу як адвокат брату [PERSON] - [PERSON], не знайомий з ними та більш того, взагалі ніколи не бачив цих осіб; - як адвокат позивач здійснював представництво інтересів кримінальних провадженнях в якості представника; - згідно відкритих джерел зазначений у статті прокурор Дніпропетровської обласної прокуратури, вів кримінальне провадження (відносно шахраїв та «рейдерів») щодо спроб шахрайського заволодіння вищезазначеною нерухомістю у місті Дніпрі, що юридично належить зазначеному [PERSON] , але за заявою приватного нотаріуса по факту шахрайства з нерухомістю. Позивач зазначає, що поширена відповідачем у вищезазначеній статті інформація стосується безпосередньо його як адвоката [PERSON] , є негативною, недостовірною та неправдивою, порушує особисті немайнові права, та завдає шкоди його діловій репутації. Вказана інформація є такою, що впливає на загальну думку стосовно позивача, та була доведена до відома невизначеної кількості осіб. Вказує, що він неодноразово звертався на електронну пошту [INFO] , яка зазначена у контактах сайту відповідача [INFO], з вимогами видалити її , але будь-якої відповіді йому надано не було. Посилаючись на те, що характер використаних мовних засобів, інформація, яка була поширена Відповідачем, є твердженням про факти, яких не існувало, та поширена про позивача інформація є негативною, оскільки в ній стверджується про порушення ним норм чинного законодавства, що створює негативне враження, що в свою чергу руйнує оцінку ділової репутації, позивач просив суд: - визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію адвоката [PERSON] відомості, опубліковані у статті « [INFO]» (за посиланням: [INFO] поширену [INFO] ; - зобов`язати ВСЕУКРАЇНСЬКА ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ «Національний комітет по боротьбі з корупцією» видалити статтю « [INFO]»» (за посиланням: [INFO]), поширену [INFO] на веб-сайті « [INFO] » (за посиланням: [INFO] Ухвалою від 21 лютого 2025р. відкрито провадження у даній справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Про розгляд справи Подільським районним судом міста Києва повідомлявся відповідач, керівник Всеукраїнської громадської організації «Національний комітет по боротьбі з корупцією» та його засновники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Суд вживав усіх заходів щодо повідомлення відповідача. Втім, усі судові повістки поверталися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». У підготовчому судовому засідання брав участь позивач по ВКЗ, вимоги позовної заяви підтримав. У судове засідання з розгляду справи по суті позивач [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив справу розглянути без його участі, а позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся за адересою місцезнаходження. Зважаючи на відсутність заперечень представника позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, який вважається належним чином повідомленим про розгляд справи відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, з можливістю ухвалення заочного рішення по справі (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, здійснивши огляд інформації, розміщеної на сайті відповідача, суд дійшов висновку про задоволення позову, зважаючи на таке. Так, судом встановлено, що за посиланням [INFO] на сайті ВГО «Національний комітет по боротьбі з корупцією" в мережі Інтернет наявна стаття під назвою " [INFO]". Станом на день постановлення судового рішення 23 січня 2026р. стаття наявна за посиланням, вбачається, що така була розміщена [INFO] о 23.06 год. з відображенням: Теги: [PERSON] , колаборант; Автор: [PERSON] . Кількість переглядів 160721. Стаття за посиланням містить інформацію про те, що: «Сім`я [PERSON] досі має в Дніпрі три об`єкти нерухомості, які здає в оренду. …З початку війни орендарі припинили платити за оренду, але раптом з`явився адвокат [PERSON] ». «Адвокат [PERSON] показує орендарям договір із [PERSON] , який він підписав із ним у квітні 2022 року на той час в окупованій території села Катюжанка Вишгородського р-ну Київської обл., коли там були російські війська. [PERSON] збирає гроші за оренду, пересилає ці гроші сім`ї [PERSON] , які спонсорують російську армію, пропагують " Рускій мір ". Тому, хто не хоче платити сім`ї сепаратистів, адвокат одразу погрожує, що «невдовзі прийде до Дніпра російська армія і [PERSON] керуватиме всією Дніпропетровською областю, тоді й подивіться, що з вами буде»». «З наших джерел у СБУ стало відомо, що адвокат [PERSON] був адвокатом рідного брата [PERSON] - [PERSON], якого СБУ у травні 2022 року затримала у Запоріжжі, якого суд визнав винним у тероризмі. Адвокат був сполучною ланкою між [PERSON] та [PERSON] - отримавши інструкції від [PERSON] у Київській області за часткової окупації. Усе це прикривається його адвокатською діяльністю, хоча має факти держ. зради та участі у тероризмі». «Проаналізувавши реєстр судових рішень, видно з ким працює адвокат [PERSON]., а саме представляє інтереси ТОВ «ОМЕГА» у кримінальних справах, а це мережа супермаркетів Varus та Eva, власниками яких є відомі Дніпровські бізнесмени [PERSON] та [PERSON] . Чи знають вони про те, що адвокат, який представляє їхні інтереси, є так само довіреною особою сімейки терористів і колаборантів?» «Спонсорувати [PERSON] - це купувати патрони та ракети для росіян, якими вони вбивають нас. Адвокат має бути притягнутий до кримінальної відповідальності за спонсорування терористів та зрадників». Звертаючись у суд із даними вимогами, позивач вказував на те, що поширена інформація стосовно нього є недостовірною та порушує його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про те, хто повинен відповідати за вимогами, заявленими позивачем, суд враховує таке. У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 викладено висновок про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно з усталеною практикою у сфері реєстрації і користування доменними іменами у мережі Інтернет, власником веб-сайту може бути інша особа, ніж реєстрант доменного імені, яким адресується такий веб-сайт. У таких випадках, власник веб-сайту визначається у договорі, укладеному з реєстрантом доменного імені. Інформація щодо власника веб-сайту може бути отримана у хостинг-провайдера веб-сайту. Поширена інформація розміщена на офіційному сайті відповідача, що дає підстави вважати, що власником сайту, на якому автор статті розмістила публікацію відносно позивача, є Всеукраїнська громадська організація "Національний комітет по боротьбі з корупцією", а відтак, дана особа повинна нести відповідальність щодо достовірності поширеної інформації. Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Частиною четвертою статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції Україникожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Нормами статті 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У статті 201 ЦК України зазначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб; підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Статтею 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"). Тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У рішенні у справі "Ляшко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Таким чином, особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції. Разом з тим, при розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Так, при зверненні до суду з позовом [PERSON] просив визнати недостовірною інформацію, опубліковану та поширену через мережу інтернет на сайті відповідача. Поширена відповідачем про позивача інформація містить посилання на конкретні факти та події, носить стверджувальний характер та не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди відповідача, а тому інформацію, поширену ним у публікаціях можна перевірити на предмет її дійсності. При цьому як випливає із загального змісту тексту статті, його стилістичних особливостей, значень лексем, за допомогою яких характеризується діяльність позивача, можна стверджувати, що у загальному контексті висловлювань ці словосполучення та фразові єдності мають виражену негативну конотацію, тобто є носіями негативної інформації, а зміст текстового матеріалу полягає у змалюванні негативного образу позивача, який, будучи адвокатом, здійснює протиправні дії. Отже, з тексту поширеної інформації убачається, що вона є фактичним твердженням, оскільки вона може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів і вона є недостовірною з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження достовірності таких висловлювань відповідачем суду надано не було. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що вказана інформація є вигаданою чи перекрученою. Указана публікація була розміщена в мережі Інтернет, що надає доступ до неї необмеженому колу осіб, а вільний доступ до неї створює такі умови, що підтверджує обставину поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Станом на день постановлення даного судового рішення стаття має 160721 переглядів. Під час судового розгляду в суді першої інстанції відповідачем не надано достатніх та достовірних доказів на підтвердження вказаної інформації, що суперечить положенням ст.ст. 76 - 84 ЦПК України. Відтак, вказана інформація щодо [PERSON] порушує його права, оскільки відповідачем не доведено правдивості поширеної інформації широкому колу осіб. Частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до норм частин 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію та у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відповідно до ч. 2 ст. 278 ЦК України, якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо з метою його знищення. Тлумачення ч. 2 ст. 278 ЦК України свідчить, що з метою захисту особистого немайнового права законодавець допускає застосування різних способів захисту. У разі поширення в мережі «Інтернет» інформації, яка порушує особисте немайнове право особи, вимога про видалення статті з інтернету є належним способом захисту. Такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду Постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/10624/21 (провадження № 61-1711св23), даючи оцінку ч. 4 ст. 32 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Отже, оскільки під час розгляду справи встановлено недостовірність поширеної відповідачем стосовно позивача певної інформації у публікації у мережі Інтернет, на підставі частини другої статті 278 ЦК України суд вважає законною вимогу позивача зобов`язати відповідача видалити у мережі Інтернет статтю « [INFO]», поширену [INFO] на веб-сайті ВГО "Національний комітет по боротьбі з корупцією" (за посиланням: [INFO] Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved