Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

У січні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Пересоляк О. С., звернувся до суду з позовом до Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області, [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Дунаєва О. І., про встановлення факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що прийняла спадщину фактично. Позов обґрунтував тим, щоз метою оформлення своїх спадкових прав він звернувся до нотаріуски Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвої О. І. з заявою про відкриття спадкової справи та видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Зазначав, що спадкова справа за померлим батьком [PERSON] не відкривалася, про що свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 08.10.2024 за № 78656005. Після смерті його батька залишилось нерухоме майно, яке складається із житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки по [ADDRESS] цього ж населеного пункту. 8 жовтня 2024 року державним нотаріусом Дунаєвою О. І. йому було відмовлено щодо прийняття спадщини шляхом постійного спільного проживання з батьком, оскільки його місце проживання на момент смерті [PERSON] є відмінним від місця реєстрації проживання померлого батька, а також через не надання ним інших документів, що підтверджують факт його вступу як спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном, а відтак для можливості прийняття спадщини та оформлення спадкових прав нотаріусом йому було рекомендовано звернутись до суду для продовження строку для прийняття спадщини. Звертав увагу, що доказом уступу в управління чи володіння спадковим майном, як того насамперед вимагала ст. 549 ЦК України (1963) може слугувати наявність у спадкоємців: ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, оригіналу правовстановлюючого документу, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. При цьому в нього наявний дублікат свідоцтва про право власності на житловий будинок, копія якого додається до цього позову. У зв`язку з наведеним він вимушений звертатися до суду з позовною заявою про визнання фактичного прийняття ним спадщини та визнання місця його проживання як спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини [INFO] . Покликався і на те, що згідно з довідкою, виданою виконкомом Колочавської сільської ради від 11.09.2024 за № 2441, померлий [PERSON] був постійним мешканцем [ADDRESS] та разом із ним на день його смерті постійно (не менше шести місяців до дня смерті) ніхто не був зареєстрований та не проживав. Однак ця довідка, на його переконання, не відповідає дійсності, а натомість лише підтверджує факт проживання померлого [PERSON] за іншою адресою станом на 12 листопада 1999 року. Стверджував, що він проживав і був зареєстрований із моменту свого народження на постійній основі разом зі своїм батьком до 1995 року в [ADDRESS] . Проте він побудував житловий будинок [ADDRESS] поруч із будинком батька [PERSON] , оформив право власності на побудований ним житловий будинок на підставі рішення Колочавської сільської ради № 1 від 20.01.1995 «Про оформлення права власності на домобудівлю» та згідно з розпорядженням голови Міжгірської районної ради № 31 від 26.01.1995 йому було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 16.02.1995, після чого він змінив місце своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Наголошував і на тому, що у період з січня 1998 року по 12 листопада 1999 рік він забрав до себе батька [PERSON] , так як він хворів і потребував догляду, а тому саме він з батьком і проживав станом на 12.11.1999 у будинку [ADDRESS] , про що можуть підтвердити свідки. Також звертав увагу, що відповідно до паспорту громадянина України, виданого на його (позивача) ім`я Міжгірським РВ УМВС України в Закарпатській області від 07.102004, є відмітка про реєстрацію його місця проживання у [ADDRESS] лише з 7 жовтня 2004 року. Окрім цього, інформації про реєстрацію та місце його проживання до 2006 року в архіві сільської ради відсутня. За таких обставин він на даний час не має можливості оформити свої спадкові права, оскільки в Колочавській селищній раді інформація про реєстрацію та місце його проживання зі спадкодавцем станом на 12.11.1999 та до 2006 року за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] відсутня, а книги з даними погосподарського обліку до 2006 року не збереглися. Інформація про термін проживання [PERSON] , померлого [INFO] , у сільській раді теж відсутня. Отже, з огляду на те, що він на постійній основі безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним і на час відкриття спадщини станом на [INFO] за адресою: [ADDRESS] , а після його смерті отримав від батька спадкове майно (дублікат свідоцтва про право особистої власності в цілому на житловий будинок [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ), від прийняття спадщини в установленому законом порядку не відмовлявся, а тому вважав, що спадщину після смерті батька [PERSON] він прийняв фактично. Установлення факту його постійного проживання зі спадкодавцем необхідне йому для реалізації свого права на оформлення спадщини, отримання свідоцтва про право на спадщину. Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати його таким, що прийняв спадщину фактично за померлим [INFO] батьком [PERSON] та факт постійного його проживання зі спадкодавцем [PERSON] , померлого [INFO] , на час відкриття спадщини станом на [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14.01.2025 відкрито провадження у справі за цим позовом [PERSON] за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.45,46). У запереченнях на позов [PERSON] відповідач Колочавська сільська рада Хустського району Закарпатської області заперечила щодо позову [PERSON] , оскільки не володіє відомостями або документальним підтвердженням факту спільного проживання позивача [PERSON] із померлим [INFO] [PERSON] (т.1 а.с.66). У відзиві на позов [PERSON] відповідачка [PERSON] посилалася на його безпідставність і надуманість. Відзив мотивований тим, що 1 червня 1989 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт [PERSON] , зареєстрований у реєстрі за № 523, згідно з яким на випадок смерті будинок [ADDRESS] він заповідав їй. [INFO] по [ADDRESS] померла її мати [PERSON] . 12 жовтня 1991 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області було посвідчено договір дарування, зареєстрований у реєстрі за № 701, відповідно до якого [PERSON] подарував їй цей будинок [ADDRESS] . 26 червня 1992 року реєстратором Виноградівського міжміського БТІ, на підставі договору дарування від 12.10.1991 за № 701, було зареєстровано за нею право власності на вказаний будинок [ADDRESS] , про що було зроблено відповідний запис у реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 392. Рішенням Колочавської сільради від 27.07.1994 «Про приватизацію земельних ділянок» було вирішено надавати у приватну власність земельні ділянки згідно земельно-кадастрової книги, раніше надані громадянам у користування, а також було створено комісію по приватизації. 10 листопада 1994 року Колочавською сільрадою на підставі рішення цієї ж ради від 27.07.1994, [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 006-00019, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3, яким посвідчувалося його право власності на земельну ділянку площею 0,1535 га, розташовану у [ADDRESS] , призначену для будівництва та обслуговування будинку [ADDRESS] (далі - Держакт №006-00019). Зазначала, що 16 травня 1995 року секретарем виконкому Колочавської сільради Буркало О. Д. було посвідчено заповіт [PERSON] , зареєстрований у реєстрі за № 9, яким він на випадок смерті заповідав їй належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,15 га згідно з державним актом № 3, тобто згідно з Держактом № 006-00019. Наголошувала, що відповідно до довідки виконкому Колочавської сільради від 10.04.2024 за № 1266, померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] , був постійним мешканцем [ADDRESS] та разом із ним на день його смерті у даному будинку ніхто не проживав та не був зареєстрований. Вона як власник будинку [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,1535 га, що належала померлому [PERSON] на підставі Держакту № 006-00019, фактично вступила в управління та володіння цією земельною ділянкою, а також отримала у володіння оригінал Держакту № 006-00019. 16 жовтня 2024 року на підставі договору дарування № 701 від 12.10.1991 державним реєстратором Колочавської сільради Галай В. В. було проведено державну реєстрацію її права власності на цей будинок [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з присвоєнням будинку № 171 реєстраційного номера 3027885021120. 21 жовтня 2024 року її представник звернувся до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. із заявою, на підставі якої було зареєстровано спадкову справу № 142/2024 до майна померлого [INFO] [PERSON] (номер справи у Спадковому реєстрі 73160139). За наслідками перевірки даних Спадкового реєстру приватним нотаріусом Дунаєвим Ю. М. було встановлено відсутність у реєстрі відомостей про заповіт [PERSON] від 16.05.1995 № 9. А тому з метою внесення відомостей про заповіт [PERSON] від 16.05.1995 № 9 до Спадкового реєстру, її представник 16.10.2024 звернувся із відповідною заявою до Колочавської сільради. Однак листом від 25.10.2024 № 01-10/1088 секретар Колочавської сільради повідомила, що у сільраді відсутній другий примірник заповіту, складеного 16.05.1995 за № 9 [PERSON] , а також відсутній реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 1995 рік у зв`язку з чим провести державну реєстрацію даного заповіту неможливо. 11 листопада 2024 року на підставі Держакту № 006-00019 та листа приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М. від 21.10.2024 № 212/02-14/142/2024 вона звернулася до сертифікованого інженера-землевпорядника ФОП [PERSON] із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки площею 0,1535 га, що належала померлому [PERSON] 25 листопада 2024 року у Державному земельному кадастрі було зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169 площею 0,1535 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану в урочищі «Біля хати» у с. Колочава Хустського району Закарпатської області. У процесі погодження цієї технічної документації із землеустрою державний кадастровий реєстратор повідомив їй про те, що згідно з архівних даних Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1535 га у [ADDRESS] посвідчувалося не Держактом № 006-00019, а іншим державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 025913, виданим 10.11.1995 Колочавською сільрадою, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3 (надалі Держакт № 025913). З метою перевірки цих обставин 21.11.2024 її представник звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області із адвокатським запитом, в якому просив надати копії Держакту № 006-00019 та Держакту № 025913, а також копії документації із землеустрою, на підставі якої було виготовлено ці державні акти. Як наслідок листом від 26.11.2024 за № 29-7-0.31-5724/2-24 Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області повідомило її про те, що в архіві відділу № 3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління наявний архівний примірник державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 025913 від 10.11.1995, виданого [PERSON] та технічної справи по виготовленню зазначеного державного акта. Натомість відомості про державний акт на право приватної власності серії ЗК 006-00019 від 10.11.1994 та технічна справа по його виготовленню в архіві відділу № 3 відсутні. З отриманих копій документів їй і стало відомо про те, що Держакт № 025913 був виданий [PERSON] на підставі рішення Колочавської сільради від 18.07.1995. Також у відповідь на адвокатський запит архівним відділом Хустської РДА їй було видано копію рішення Колочавської сільради від 18.07.1995 № 25 «Про розгляд заяв на приватизацію земельних ділянок, видача державних актів», згідно з яким було вирішено видати державні акти та зробити приватизацію земельних ділянок громадянам відповідно до списку, що містився у додатку до цього рішення, де у додатку № 2 до рішення Колочавської сільради № 25 від 18.07.1995 під № 11 зазначений [PERSON] , мешканець [ADDRESS] . Отже, [PERSON] дійсно передавалася у власність земельна ділянка площею 0,1535 га, розташована в [ADDRESS] , призначена для будівництва і обслуговування будинку [ADDRESS] , права на яку увійшли до складу спадщини після його смерті. При цьому слід зазначити, що у своєму заповіті від 16.05.1995 за № 9 [PERSON] вже згадує про державний акт № 3. Зважаючи на те, що Держакт № 025913 був виданий 10.11.1995, тобто через шість місяців після складення заповіту, то можна констатувати той факт, що у змісті заповіту [PERSON] йдеться саме про Держакт № 006-00019, який було видано 10.11.1994 й оригінал якого після смерті [PERSON] перейшов у її володіння. 31 січня 2025 року вона через представника звернулася до приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлого [PERSON] , а саме на земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169. Як було встановлено нотаріусом вона прийняла спадщину за [PERSON] як спадкоємець за заповітом шляхом уступу в фактичне володіння та розпорядження спадковим майном, що підтверджується фактом володіння оригіналом Держакту № 006-00019. Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався, рішення суду щодо продовження строку для прийняття спадщини за майном померлого [PERSON] до нотаріуса не надходили. Проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169 з причин суттєвих розбіжностей у відомостях про державні акти, що видані на ім`я [PERSON] , яким посвідчувалося його право власності на земельну ділянку площею 0,1535 га, відсутності відомостей про реєстрацію заповіту [PERSON] від 16.05.1995 за № 9 у Спадковому реєстрі. Звертала увагу, що 6 лютого 2025 року вона звернулася до суду з позовом до Колочавської сільради про визнання за нею права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169 в порядку спадкування за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] . Отже, вказані вище обставини спростовують доводи позивача про те, що спадкова справа до майна 12.11.1999 [PERSON] не заводилася і що до складу спадкового майна [PERSON] входив будинок [ADDRESS] . Наголошувала і на тому, що своїм позовом [PERSON] намагається ввести суд в оману, адже йому достеменно відомо про те, що 12 жовтня 1991 року [PERSON] подарував їй будинок [ADDRESS] та у 1994 році між нею як власницею будинку [ADDRESS] та [PERSON] як власником сусіднього будинку [ADDRESS] виник конфлікт із приводу самовільного розгородження [PERSON] земельної ділянки під будинком [ADDRESS] шляхом самовільного захоплення ним частини цієї ділянки та привласнення ним належної їй металевої огорожі. Як наслідок, рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.04.1996 у справі №2-111/1996, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, було стягнуто зі [PERSON] на її користь 8 097 750,00 крб у рахунок оплати нанесеної шкоди за привласнення огорожі. Зауважувала і на тому, що доводи в позові [PERSON] про те, що з часу свого народження і до 1995 року він проживав разом із [PERSON] у будинку [ADDRESS] , а після того переїхав у власний будинок [ADDRESS] та з січня 1998 року і до дня смерті [PERSON] проживав разом із ним по [ADDRESS] , є голослівними, оскільки спростовуються технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS] , з якого слідує, що цей будинок був збудований у 1978 році, а також спростовуються обставинами установленими рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.04.1996 у справі №2-111/1996. Факт того, що [PERSON] до самої смерті проживав саме в будинку [ADDRESS] свідчить і те, що виконкомом Колочавської сільради у актовому записі про смерть [PERSON] № 75 від 18.11.1999 місцем його смерті зазначив будинок [ADDRESS] . Посилаючись на наведене вище просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю (т.1 а.с.80-88). У квітні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Скрипченко Д. В., звернувся до суду з заявою, в якій змінив свої позовні вимоги, додавши ще вимогу про визнання за ним у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 21224821000:01:009:0169 площею 0,1535 га, розташовану в урочищі «Біля хати» у с. Колочава Хустського району Закарпатської області. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.05.2025 прийнято до розгляду змінену позовну заяву [PERSON] та постановлено в подальшому розгляд справи проводити з урахуванням змінених позовних вимог. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено цю справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27.11.2025 у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Скрипченка Д. В. про зупинення провадження у цій справі до отримання висновку посмертної судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 302/185/25 відмовлено. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Рішко С. І. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, просив у їх задоволені відмовити. У судове засідання, призначене на 27.01.2026 позивач [PERSON] та його представник-адвокат Скрипченко Д. В. не з`явилися вкотре, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. При цьому суд зауважує, що в судовому засіданні 27.11.2025 за клопотанням сторони позивача судом було оголошено перерву до 18.12.2025 для підготовки до судових дебатів, однак у судове засідання, призначене на 18.12.2025, 08.01.2026 і 27.01.2026 позивач та/або його представники-адвокати Скрипченко Д. В. чи Пересоляк О. С. не з`явилися, а відтак із метою дотримання розумних строків розгляду справи, наявної можливості представника позивача адвоката Скрипченка Д. В. бути присутнім, як у всіх попередніх судових засіданнях, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів чи представника позивача адвоката Пересоляка О. С. та підставі пункту 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд уважає за можливим розглянути дану справу за відсутності сторони позивача. Представник відповідача Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області у судове засідання не з`явився повторно, хоча повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, однак у своїх заявах від 03.02.2025 (т.1 а.с.66) та від 02.07.2025 (т.2 а.с.46,47) просив суд провести розгляд справи без його участі за наявними матеріалами та щодо задоволення позову [PERSON] заперечив, оскільки Колочавська сільська рада не володіє відомостями або документальним підтвердженням факту спільного проживання позивача [PERSON] з померлим [INFO] [PERSON] . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Дунаєва О. І. у судове засідання не з`явилася повторно також, хоча повідомлялася належним чином про дату, час і місце розгляду справи, проте подала суду 16.01.2025 заяву, в якій просила розглянути дану справу за її відсутності (т.1 а.с.56). Заслухавши пояснення представника відповідачки [PERSON] адвоката Рішка С. І., дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини у справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що батьком позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] був [PERSON] , який помер [INFO] , що стверджується повторно виданим свідоцтвом про народження позивача [PERSON] серії № [NUMBER] від 08.10.2004, повторно виданим свідоцтвом про народження відповідачки [PERSON] серії [NUMBER] від 10.10.2024 та повторно виданим свідоцтвом про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 11.09.2024 (т.1 а.с.17,18,94). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 78656005 від 08.10.2024, то інформація у Спадковому реєстрі щодо наявності спадкових справ і виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину за померлим [INFO] [PERSON] є відсутня (т.1 а.с.19). З листа державної нотаріуски Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвої О. І. від 08.10.2024 за № 164/01-16 адресованого [PERSON] убачається, що за майном померлого [INFO] [PERSON] спадкова справа не відкривалася, [PERSON] спадщину не прийняв шляхом постійного спільного проживання з [PERSON] , оскільки місце реєстрації проживання [PERSON] на момент смерті [PERSON] було відмінним від місця реєстрації проживання померлого, а також не надано документів, що підтверджують факт уступу спадкоємця [PERSON] в управління чи володіння спадковим майном (т.1 а.с.20). Згідно з розпорядженням голови Міжгірської районної ради від 26.01.1995 № 31, вирішено оформити право власності на житловий будинок [PERSON] та [PERSON] мешканцям [ADDRESS] , про що видати відповідне свідоцтво (т.1 а.с.21). Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] від 16.02.1995, позивачу [PERSON] та [PERSON] належить по частці кожному на праві власності цей будинок (т.1 а.с.22,23). Як слідує з довідки Колочавської сільської ради від 26.09.2024 за № 2615, [PERSON] відповідно до даних погосподарського обліку цієї сільської ради, а саме за періоди 2006-2010 і по теперішній час зареєстрований та проживає по [ADDRESS] . Інформація про реєстрацію та місце проживання [PERSON] до 2006 року в архіві ради відсутня. Інформація про термін проживання [PERSON] , шо помер [INFO] у раді відсутня, оскільки книги з відомостями погосподарського обліку до 2006 року по [ADDRESS] не збереглися (т.1 а.с.30). З погосподарської книги на будинок [ADDRESS] за 2016-2023 роки видно, що головою цього дворогосподарства є [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.31-35). Рішенням Колочавської селищної ради народних депутатів № 37 від 05.09.1978, вирішено оформити право особистої власності на жилі будинки в селищі Колочава за окремими громадянами згідно з додатків № 1, 2 до цього рішення і, як наслідок, [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності в цілому на жилий будинок [ADDRESS] (т.1 а.с.36,37,107,108). Із довідки виконкому Колочавської сільської ради від 11.09.2024 за № 2441 видно, що померлий [INFO] у с. Колочава [PERSON] був постійним мешканцем [ADDRESS] та разом із ним на день його смерті постійно (не менше 6 місяців до дня смерті) ніхто не був зареєстрований та не проживав /зі слів сина позичав [PERSON] / (т.1 а.с.38). Аналогічного змісту містить і довідка виконавчого комітету цієї ж сільської ради від 10.04.2024 за № 1266 (т.1 а.с.96). Як слідує із заповіту від 01.06.1989, посвідченого державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори за реєстровим номером № 523, [PERSON] на випадок своєї смерті заповів в цілому житловий будинок [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] /відповідачці/ (т.1 а.с.97,98). 16 травня 1995 року секретарем виконкому Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області Буркало О. Д. було посвідчено заповіт [PERSON] , що зареєстрований у реєстрі за № 9, яким він на випадок своєї смерті заповів своїй доньці [PERSON] /відповідачці/ належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,15 га згідно з державним актом № 3 (т.1 а.с.99). З листа від 25.10.2025 за № 01-10/1088 секретаря Колочавської сільради видно, що у сільраді відсутній другий примірник заповіту, складеного 16.05.1995 за № 9 [PERSON] , [INFO] , посвідченого секретарем ради Буркало О.Д., а також відсутній реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 1995 рік, у зв`язку з чим провести державну реєстрацію даного заповіту неможливо (т.1 а.с.101). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 78813424 від 21.10.2024, то інформація у Спадковому реєстрі щодо наявності заповіту чи спадкового договору за померлим [PERSON] є відсутня (т.1 а.с.102). Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 78813431 від 21.10.2024, то інформація у Спадковому реєстрі щодо наявності спадкових справ і виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину за померлим [INFO] [PERSON] є відсутня (т.1 а.с.103). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 78816269 від 21.10.2024 зареєстровано спадкову справу № 73160139 за померлим [INFO] [PERSON] (т.1 а.с.104). Як убачається з постанови про відмову в учиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. від 31.01.2025 № 18/02-31, то [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, який посвідчено секретарем виконкому Колочавської сільської ради Буркало О. Д. 16.05.1995 за реєстровим № 9, в якому він заповідав своїй дочці [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га, однак відомості про цей заповіт не внесені до Спадкового реєстру; спадщину [PERSON] прийняла шляхом вступу у фактичне володіння та розпорядження спадковим майном, що підтверджується фактом володіння оригіналом правовстановлюючого документа на землю Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК № 006-00019, виданого на ім`я [PERSON] 10.11.1994; ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався. Однак зважаючи на суттєві розбіжності у відомостях про Державні акти на землю серії ЗК № 006-00019 від 10.11.1994 та серії ІІ-ЗК № 025913 від 10.11.1995 та відсутністю відомостей про реєстрацію заповіту у Спадковому реєстрі, слід відмовити у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за майном померлого [INFO] [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1535 га, що знаходиться на території Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області (т.1 а.с.105,106). 12 жовтня 1991 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області було посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 701, відповідно до якого батько відповідачки [PERSON] - [PERSON] подарував їй зазначений будинок [ADDRESS] . 26 червня 1992 року реєстратором Виноградівського міжміського БТІ, на підставі вказаного договору дарування від 12.10.1991 № 701, було зареєстровано за відповідачкою [PERSON] у цілому право власності на цей будинок [ADDRESS] , про що було зроблено відповідний запис у реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 392 (т.1 а.с.110-112). Також листом КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» № 157 від 28.07.2024 підтверджено, що станом на 31.12.2012 за відповідачкою [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 12.10.1991 за реєстровим № 701, про що реєстратором Виноградівського міжрайонного малого виробничого підприємством технічної інвентаризації 26.06.1992 було зроблено відповідний запис у реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 392 (т.1 а.с.113). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 400135272 від 21.10.2024, відповідачка [PERSON] є одноосібним власником зазначеного вище житлового будинку [ADDRESS] (т.1 а.с.114). 25 листопада 2024 року у Державному земельному кадастрі було зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169 площею 0,1535 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану в урочищі «Біля хати» у с. Колочава Хустського району Закарпатської області, яка належала [PERSON] (т.1 а.с.116-126). Рішенням Колочавської сільради від 27.07.1994 «Про приватизацію земельних ділянок» було вирішено надати у приватну власність земельні ділянки згідно зі земельно-кадастрової книги, що раніше були надані громадянам у користування та було створено комісію по приватизації, а 10 листопада 1994 року Колочавською сільрадою, на підставі рішення цієї ж ради від 27.07.1994, [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 006-00019, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3, яким посвідчувалося його право власності на земельну ділянку площею 0,1535 га, розташовану в [ADDRESS] , призначену для будівництва та обслуговування вказаного будинку [ADDRESS] (т.1 а.с.127,128). Як убачається з листа від 26.11.2024 за № 29-7-0.31-5724/2-24 Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, то в архіві Відділу № 3 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління наявний архівний примірник державного акта на право приватної власності на землю серії II-ЗК № 025913 від 10.11.1995, виданого [PERSON] та технічної справи по виготовленню зазначеного державного акта. Натомість відомості про державний акт на право приватної власності серії 3К 006-00019 від 10.11.1994 та технічна справа по його виготовленню в архіві відділу № 3 відсутні (т.1 а.с.133). З Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 025913 від 10.11.1995 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 3 видно, що [PERSON] , мешканцю [ADDRESS] , на підставі рішення Колочавської сільської ради від 18.07.1995, належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.134-142). Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.04.1996 у справі №2-111/1996р, залишеним без змін ухвалою Закарпатського обласного суду від 21.05.1996, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто на її користь із [PERSON] 8 097 750 карбованців за заподіяння самовільним розгородженням і привласнення металевої огорожі /сітки/ при самовільному захоплені земельної ділянки у травні і листопаді 1994 року. З цього рішення видно, що відповідач [PERSON] пояснив, що він мешкає у власному будинку по сусідству з батьком [PERSON] та у зв`язку з цим тривалий час користувалися земельними присадибними ділянками спільно, однак після того як батько подарував будинок [PERSON] і передав земельну ділянку, він зняв металеву огорожу з сітки і забрав собі біля 40 погонних метрів, яку встановив на межі ділянок (т.1 а.с.143,144). Водночас, як установлено Закарпатським обласним судом у зазначеній вище ухвалі, конфлікт між [PERSON] та [PERSON] виник після того, як будинок [ADDRESS] і земельну ділянку [PERSON] , який є батьком сторін, подарував позивачці [PERSON] (т.1 а.с.145,146). Відповідно до запису акта про смерть № 75 від 18.11.1999 виконкому Колочавської сільської ради, [PERSON] помер [INFO] , який проживав у будинку [ADDRESS] , заявником є [PERSON] , який і отримав одноразову допомогу (т.1 а.с.215). Окрім цього, у судовому засіданні допитаний в якості свідка позивач [PERSON] , зокрема пояснив, що після смерті матері його батько [PERSON] проживав і в будинку [ADDRESS] , якогось розмежування у виді паркану між цими двома домоволодіннями не було. Він разом із дружиною [PERSON] доглядали за батьком, оскільки той хворів та не мав можливості самостійно доглядати за собою. Десь за місяць до смерті батька [PERSON] вони з дружиною перевили його до свого будинку [ADDRESS] і доглядати його до самої смерті, а після смерті батька він уступив в управління і володіння його майном шляхом користування належної [PERSON] земельної ділянки. Схожі за змістом пояснення надала в судовому засіданні і свідок [PERSON] , яка зазначила, що приблизно за рік до смерті вони з чоловіком забрали його батька до себе, а десь за місяць чи два місяці до смерті перевели до себе в ліжко [PERSON] , доглядали за ним та здійснили поховання [PERSON] . Її чоловік [PERSON] після смерті його батька десь через 2-3 тижні забрав господарські товари, речі домашнього вжитку, документи у виді військового квитка, дубліката свідоцтва про право власності на будинок № [NUMBER] , оскільки вважав, що є спадкоємцем після смерті [PERSON] . Також ствердила, що після смерті [PERSON] вона з чоловіком доглядали будинок [ADDRESS] та користувалися належною [PERSON] земельною ділянкою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що позивач із жінкою доглядали [PERSON] , який помер у них на руках, оскільки проживали вони всі разом і померлий був на їх утриманні. Розмежування господарств між будинками не було як до смерті [PERSON] , так і після його смерті, паркан позивач поклав лише нещодавно. Ствердив, що не пам`ятає коли помер [PERSON] , оскільки не спілкувався з ним десь за 2 роки до його смерті. Дочка [PERSON] також доглядала [PERSON] , а смертний лист брав син [PERSON] . Йому невідомо про дарування будинку відповідачці, відомо лише про спір між позивачем і відповідачкою щодо паркану, який позивач [PERSON] поклав від інших сусідів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що в останній рік перед смертю [PERSON] жив сам в окремому будинку, його навідували діти. Між будинками [ADDRESS] як до смерті [PERSON] , так і після його смерті паркану не було, такий паркан наявний уже на теперішній час. Чи було фактичне розмежування земельних ділянок між будинками [ADDRESS] йому невідомо. Також йому невідомо про дарування будинку відповідачці та [PERSON] перед смертю не жив разом із позивачем, а жив сам у своїй хаті № [NUMBER] . Хто користувався земельною ділянкою після смерті [PERSON] йому невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] проживав один у будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] проживав окремо від батька і між їхніми будинками була огорожа. Після смерті [PERSON] земельною ділянкою під будинком № [NUMBER] користувався і користується до нині за згодою [PERSON] його син [PERSON] , при цьому позивач цією земельною ділянкою не користувався. Зауважила і те, що син [PERSON] [PERSON] проводив похорон. Також десь за рік до смерті [PERSON] під час сезонних робіт вона бачила [PERSON] , який проживав сам у будинку [ADDRESS] . Свідок [PERSON] у судовому засідання показала, що її дідо [PERSON] після смерті своєї жінки сам проживав у будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] не мав відношення до будинку [PERSON] , оскільки там була огорожа і він не користувався цим будинком [ADDRESS] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що ще за життя [PERSON] довідалася від нього про те, що такий подарував будинок і земельну ділянку відповідачці [PERSON] . Двори будинків [ADDRESS] були окремим і між ними була огорожа і до смерті [PERSON] , який жив окремо від позивача. [PERSON] не хотів ніде жити зі своїми дітьми, а лише у будинку [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відповідачка дала ключі від будинку [ADDRESS] її батькові [PERSON] , який користувався ним, як і користувався земельною ділянкою до цього будинку. [PERSON] окремо жив від позивача, а харчі йому приносили його діти. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, оцінивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, а також беручи до уваги те, що: 1) довідками виконкому Колочавської сільської ради від 10.04.2024 № 1266 та від 11.09.2024 за № 2441 підтверджується, що померлий [PERSON] був постійним мешканцем саме в будинку [ADDRESS] і разом з ним на день його смерті постійно (не менше шести місяців до дня смерті) ніхто не був зареєстрований і не проживав. При цьому суд уважає голослівними доводи позивача про те, що ці довідки лише підтверджують факт проживання померлого [PERSON] за іншою адресою станом на 12.11.1999; 2) записом акта про смерть № 75 від 18.11.1999 стверджується, що померлий [INFO] [PERSON] проживав у будинку [ADDRESS] і заявником є [PERSON] , а не позивач; 3) позивач достеменно був обізнаний ще задовго до смерті [PERSON] про те, що власницею домоволодіння № [NUMBER] був уже не [PERSON] , а відповідачка [PERSON] , про що свідчить рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.04.1996 у справі №2-111/1996р, залишене без змін ухвалою Закарпатського обласного суду від 21.05.1996, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, із яких видно про заподіяння [PERSON] матеріальної шкоди [PERSON] самовільним розгородженням і привласнення металевої огорожі /сітки/ при самовільному захоплені земельної ділянки у травні і листопаді 1994 року, де відповідач [PERSON] пояснив, що він мешкає у власному будинку по сусідству з батьком [PERSON] та у зв`язку з цим тривалий час користувалися земельними присадибними ділянками спільно, однак після того як батько подарував будинок [PERSON] і передав земельну ділянку, він зняв металеву огорожу з сітки і забрав собі біля 40 погонних метрів, яку встановив на межі ділянок, а Закарпатський обласний суд у зазначеній вище ухвалі констатував, що конфлікт між [PERSON] та [PERSON] виник після того, як будинок [ADDRESS] і земельну ділянку [PERSON] , який є батьком сторін, подарував позивачці [PERSON] . Із цих підстав суд уважає безпідставними доводи позивача про те, що до 1995 року він разом із батьком проживав у будинку [ADDRESS] у 1995 році й оформивши на нього право власності, переїхав проживати в нього; 4) сама по собі наявність у позивача [PERSON] дублікату свідоцтва про право особистої власності в цілому на житловий будинок [ADDRESS] , виданого на ім`я [PERSON] , не свідчить про фактичний уступ в управління та володіння спадковим майном спадкодавця [PERSON] на підставі ст. 549 ЦК УРСР, оскільки такий будинок після державної реєстрації 26.06.1992 Виноградівським міжміським БТІ договору дарування від 12.10.1991 № 701 у цілому вже належав відповідачці [PERSON] . До того ж відповідачка [PERSON] як власниця будинку [ADDRESS] на час відкриття спадщини за померлим батьком [PERSON] фактично вступила у володіння і користування спірною земельною ділянкою, отримавши на руки оригінал державного акту на право приватної власності на цю земельну ділянку /це встановлено і нотаріусом у постанові від 31.01.2025 № 18/02-31/, виданого на ім`я [PERSON] , та останнім 16.05.1995 на неї було складено заповіт щодо даної земельної ділянки; 5) показання в суді свідків [PERSON] і [PERSON] поза розумним сумнівом не є спроможними, оскільки [PERSON] є позивачем, [PERSON] його дружиною, а відтак вони зацікавлені в результатах розгляду цієї справи, а також їх показання і показання решти свідків сторони позивача не в повній мірі узгоджуються з іншими матеріалами справи - суд доходить висновку, що позивач не довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак у задоволені позову [PERSON] необхідно відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, пункту 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. За таких обставин понесені у цій справі позивачем [PERSON] судові витрати слід покласти на нього.

Outcome: dismissed