Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

Представник заявниці звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті [INFO] на території Російської Федерації у м. Холмськ Сахалінської області [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви зазначено, що заявниця перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 30 вересня 1994 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після розлучення [PERSON] переїхав жити на територію російської федерації у м. Холмськ Сахалінської області. З м. Холмська прийшло сповіщення про смерть 29 листопада 1999 року [PERSON] з проханням дати дозвіл на поховання. У подальшому прийшла телеграма про те, що [PERSON] поховали. З того часу ніяких звісток про [PERSON] ні заявниця, ні його родичі більше не отримували. 15 лютого 2025 року заявниця отримала сповіщення сім`ї № 5/1157 про те, що її син солдат [PERSON] , вірний військовій присязі, виявивши стійкість і мужність, під час виконання бойового завдання, захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України в результаті бойових дій 12 лютого 2025 року зник безвісти за особливих обставин поблизу населеного пункту Фіголівка Харківської області. Для отримання виплати грошового забезпечення за зниклого безвісти сина заявницею подана відповідна заява. Оскільки грошове забезпечення виплачується, зокрема, батькам військовослужбовців рівними частками, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань, батько зниклого безвісти [PERSON] також має право на частку грошового забезпечення. Свідоцтво про смерть [PERSON] у заявниці відсутнє, отримати свідоцтво про смерть у відділі ДРАЦС неможливо, оскільки факт смерті відбувся на території російської федерації, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті. Тому встановлення факту смерті [PERSON] заявниці необхідно для отримання виплати грошового забезпечення за зниклого безвісти сина. Представник Криворізького відділу ДРАЦС надав заперечення на заяву. Зазначає, що заяви про встановлення факту смерті розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів цивільного стану в реєстрації події смерті. Встановлення факту смерті фізичної особи на підставі п. 8 ч. 1 статті 315 ЦПК України можливе лише тоді, коли суд на підставі незаперечних доказів встановить обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Єдиним доказом, на який посилається на підтвердження своїх вимог [PERSON] , є нечіткі копії незрозумілих повідомлень, які містять обмежену інформацію, ніяким чином не засвідчені і не можуть підтвердити факт смерті певної особи, із зазначенням дати її народження, місця народження, дати смерті, місця смерті та її причини. Заявницею не заперечуються, що [PERSON] помер на території російської федерації. Отже, державна реєстрація смерті [PERSON] була проведена на території російської федерації за внутрішнім законодавством, а тому повторна реєстрації акту смерті в державному органі на території України і видача Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян на поховання не провадиться. Зазначає, що у разі наявності у заявниці оригіналу повторного свідоцтва про смерть [PERSON] воно приймається на території України без спеціального посвідчення. Звертає увагу, що зупинення, а згодом і припинення, дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року та Протоколу до цієї Конвенції у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь дійсно унеможливлює отримання документів на підтвердження фактів реєстрації актів цивільного стану, здійснених компетентними органами цих держав, в порядку надання правової допомоги органами державної реєстрації актів цивільного стану громадян України, однак заявниця не позбавлена іншої можливості, за виключенням одержання документу в порядку правової допомоги, його отримання та подальшої легалізації у встановленому законом. Просить відмовити у задоволенні заяви. Представник заявниці надала додаткові пояснення. Зазначає, що при розгляді заяви про встановлення факту смерті необхідно врахувати висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 367/2656/20, згідно з яким встановлення факту смерті за кордоном судами України, навіть за відсутності прямої вказівки в ЦПК, можливе. Заявниця позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть свого колишнього чоловіка, оскільки його смерть відбулася на території російської федерації. Отримати свідоцтво про смерть неможливо у зв`язку зі збройною агресією та масовим вторгненням збройних сил російської федерації в Україну, внаслідок чого розірвано дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією. Заявниця та її представник у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги, підтвердили обставини, викладені в заяві, просять вимоги задовольнити. Представники заінтересованих осіб у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник Криворізького відділу ДРАЦС надав заяву про розгляд справи без його участі, просить відмовити у задоволенні заяви з підстав, викладених у запереченнях. 18 червня 2025 року заява надійшла до суду. 19 червня 2025 року заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 26 червня 2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; залучено до участі у справі заінтересовану особу. 10 вересня 2025 року постановлено судові засідання проводити в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів представника заявника. 11 вересня 2025 року залучено до участі у справі як заінтересовану особу Міністерство оборони України. 16 жовтня 2025 року залучено до участі у справі заінтересовану особу військову частину [NUMBER] Національної гвардії України; виключено з числа заінтересованих осіб Міністерство оборони України. 13 листопада 2025 року залучено до участі у справі заінтересовану особу військову частину [NUMBER] Національної гвардії України; виключено з числа заінтересованих осіб військову частину [NUMBER] Національної гвардії України. Вислухавши заявницю та її представника, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. З 21 квітня 1990 року заявниця перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . 30 вересня 1990 року шлюб розірвано. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є заявниця та [PERSON] 01 грудня на ім`я [PERSON] і [PERSON] надійшла телеграма про те, що [INFO] помер [PERSON] . Рік надсилання телеграма не містить. Документ під назвою «переводная телеграмма» (мовою оригіналу), адресований [PERSON] , містить повідомлення про здійснення поховання. Документ не датований, дату на відбитку печатки встановити неможливо. Свідок [PERSON] , допитаний [INFO] , повідомив, що він є рідним братом [PERSON] . Брат був на заробітках на [PERSON] , приїжджав раз на рік до матері. Свідок з ним переписувався. Останній раз у 1999 році брат поїхав на морську базу на [PERSON] , щоб звільнитися та повернутися. Проте так і не приїхав в Україну. Про смерть брата повідомили телеграмою. Також повідомили, що брата поховали, а через дев`ять днів провели поминальний обід. Крім того, свідку поштою надіслали свідоцтво про смерть брата. Проти дослідження судом свідоцтва про смерть свідок не заперечував. 26 вересня 2025 року представником заявника подано клопотання про долучення доказів сканкопії свідоцтва про смерть [PERSON] та засвідченого перекладу свідоцтва про смерть на українську мову. Таким чином, судом встановлено, що 02 грудня 1999 року Холмським міським ЗАГС Сахалінської області в книзі реєстрації актів про смерть здійснено запис № 445 про смерть [PERSON] , про що 09 березня 2000 року видано свідоцтво про смерть [NUMBER] . Дата смерті [INFO] , місце смерті місто Холмськ Сахалінської області. 07 травня 2002 року на ім`я заявниці видано посвідчення про призначення [PERSON] , [INFO] , пенсії по втраті годувальника. 15 лютого 2025 року на ім`я [PERSON] надійшло сповіщення № 5/1157 про те, що солдат [PERSON] , вірний військовій присязі, виявивши стійкість і мужність, під час виконання бойового завдання, захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України в результаті бойових дій 12 лютого 2025 року зник безвісти за особливих обставин поблизу населеного пункту Фіголівка Харківської області. 23 жовтня 2025 року шляхом надсилання електронного листа на електронну адресу [INFO] для направлення за належністю командиру військової частини [NUMBER] Національної гвардії України представник заявниці звернулася із заявою про виплату [PERSON] грошового забезпечення за зниклого безвісти сина. У переліку додатків до заяви свідоцтво про смерть відсутнє. Вкладення «свідоцтво.jpg» є свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Доказів відмови у нарахуванні та виплаті заявниці грошового забезпечення до заяви не додано. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно зі ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Обов`язковість та правові підстави державної реєстрації смерті встановлені ст. 49 ЦК України, де визначено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Встановлення факту смерті є способом юридичної фіксації об`єктивно доведеного факту загибелі особи, що ґрунтується на сукупності достовірних доказів. При встановленні факту смерті особа напевно загинула, а суд лише фіксує цей факт. Для встановлення факту смерті заявнику необхідно надати суду комплекс незаперечних достовірних і достатніх доказів, які напевне свідчать про смерть особи, а не лише створюють обґрунтоване припущення про високу ймовірність її настання. Заявниця та її представник зазначають, що встановлення факту смерті [PERSON] необхідне [PERSON] для отримання грошового забезпечення за зниклого безвісті сина без врахування частки, яка припадає на його померлого батька. Водночас, судом встановлені фактичні обставини, відмінні від викладених у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, та додаткових поясненнях. Так, у заяві та додаткових поясненнях представник заявниці посилається на неможливість отримання [PERSON] свідоцтва про смерть колишнього чоловіка, оскільки смерть зареєстрована на території рф. Проте брат померлого колишнього чоловіка заявниці, допитаний як свідок, у судовому засіданні повідомив про наявність у нього оригіналу свідоцтва про смерть [PERSON] та надав його суду для огляду. 26 вересня 2025 року представник заявниці надала клопотання про долучення до матеріалів справи відсканованого свідоцтва про смерть та засвідченого його перекладу. Таким чином, заявник має можливість надати уповноваженим на вирішення питання про призначення виплати грошового забезпечення особам документ, що підтверджує смерть [PERSON] . Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Згідно зі ст. 2 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року (Гаазька конвенція), яка набула чинності для України 22 грудня 2003 року, кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації (стаття 3 Гаазької конвенції). Згідно з ч. 1 ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, підписаної, зокрема Україною та Російською Федерацією, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Отже, документи, виготовлені на території, зокрема, однієї з цих держав, приймалися на території іншої без легалізації. 24 лютого 2022 року МЗС України оголосило про розрив дипломатичних відносин Російською Федерацією. 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01 грудня 2022 року. Відповідно до листа МЗС України від 30 грудня 2022 року № 72/14-612-108558 з 27 грудня 2022 року українською стороною зупинена дія Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої у м. Мінську 22 січня 1993 року, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого у м. Москві 28 березня 1997 року, у відносинах України з російською федерацією та республікою білорусь. Згідно з листом МЗС України № 72/14-612-2008 від 06 січня 2023 року після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони припинити дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої у м. Мінську 22 січня 1993 року, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого у м. Москві 28 березня 1997 року, дія зазначених міжнародних договорів для України припиняється 29 грудня 2023 року. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 4 лютого 2023 року № 107 під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Таким чином, дія Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, у тому числі і статті 13, припинена. Водночас Кабінетом Міністрів України врегулювано питання використання документів, виготовлених на території іноземних держав, на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування. Таким чином, документи, видані уповноваженими органами рф, на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування приймаються на території України без спеціального посвідчення. Отже, заявниця має доступ до оригіналу свідоцтва про смерть [PERSON] та у заяві про виплату грошового забезпечення посилається на нього. Проте у додатках до цієї заяви відсутнє таке свідоцтво. Доказів відмови у виплаті грошового забезпечення або визначення розміру такого забезпечення з урахуванням частки [PERSON] із зазначенням мотивів такого рішення заявницею та її представником не надано. Крім того, таке рішення, за умови надання уповноваженій на його ухвалення особі свідоцтва про смерть батька [PERSON] , з урахуванням положень пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2023 року № 107 може бути оскаржено. А задоволення вимог [PERSON] призведе до подвійної реєстрації смерті [PERSON] , що не передбачено нормами закону. У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 367/2656/20, на яку посилається представник заявниці, викладено такий висновок: невизначеність норм процесуального права не може тлумачитись проти заявників і обмежувати їх право на судовий захист, у тому числі у справах окремого провадження, оскільки в Україні юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте суд не вважає доцільним застосовувати висновки, викладені в цій постанові Верховного Суду, оскільки судом встановлено відмінні обставини справи та наявність оригіналу документу, що підтверджує реєстрацію смерті [PERSON] . Таким чином, вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Outcome: dismissed