Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

У листопаді 2018 року Печерська районна в м. Києві державна адміністрація (далі - позивач), звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації), Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації), Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» про витребування майна з чужого володіння. У обґрунтування вимог позову вказано, що Печерська районна в м. Києві державна адміністрація 28.09.2018 року вх.. № 105-8181/1 отримала службову записку Комунального підприємства «Керуюча компанія зх. Обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», в якій зазначено про незаконне заволодіння комунальним майном територіальної громади міста, а саме, нежитловим приміщенням № 17 загальною площею 136,2 кв.м., що знаходиться в будинку [ADDRESS] . З інформаційної довідки від 13.09.2018 року стало відомо, що власником нежитлового приміщення [ADDRESS] є [PERSON] . Підставою виникнення права власності стало свідоцтво про право власності, серія та номер: б/н, виданий 11.03.2010 року, видавник: Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, Свідоцтво видане на підставі наказу від 25.02.2010 № 92-С/КІ. Листом від 28.09.2018 року Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» за дорученням Департаменту будівництва та житлового забезпечення, повідомило, що Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради наказ від 25.02.2010 № 92-С/КІ не видавався, свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , не оформлювалося. Отже, нежитлового приміщення № 17 загальною площею 136,2 кв.м., що знаходиться в будинку [ADDRESS] вибуло із володіння Київської міської ради та Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, незаконно та без відповідної на те волі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2018 року позов залишено без руху. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.05.2019 року відкрито провадження у справі за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче засідання. 18.06.2019 року на адресу суду від Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) надійшли пояснення, відповідно до змісту яких, останній підтримує позовні вимоги та просить задовольнити 02.07.2019 року на адресу суду від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» надійшли пояснення, відповідно до змісту яких, останні підтримують позовні вимоги. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/55511/18-ц та призначено розгляд справи по суті. 20.05.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення третіх осіб. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2025 року занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справу в якості третьої особи [PERSON] . У судове засідання представник позивача не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У судове засідання треті особи не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили. Від представника Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) надійшла заява, в якій остання просила розглянути справу без участі третьої особи, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що Печерська районна в місті Києві державна адміністрація 28.09.2018 вх. № 105-8181/1 отримала службову записку Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», в якій зазначено про незаконне заволодіння комунальним майном територіальної громади міста, а саме, нежитловим приміщенням № 17 загальною площею 136, 2 кв. м, що знаходиться в будинку [ADDRESS] . Житловий будинок [ADDRESS] з вбудованими нежитловими приміщеннями, відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», як майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. Даний будинок, на підставі розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.09.2013 № 509 «Про перезакріплення майна, що перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації», перебуває на балансовому утриманні комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». 3 інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.09.2018 № 137657390 стало відомо, що власником нежитлового приміщення № 17 загальною площею 136, 2 кв. м по [ADDRESS] є [PERSON] . Підставою виникнення права власності стало свідоцтво про право власності, серія та номер: б/н, виданий 11.03.2010, видавник: Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Свідоцтво видане на підставі наказу від 25.02.2010 року № 92-С/КІ. Печерська районна в місті Києві державна адміністрація звернулася до Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як до правонаступника Головного управління житлового забезпечення з листом від 17.09.2018року № 105/01-1881/В-140 щодо видачі свідоцтва про право власності на підставі наказу від 25.02.2010 № 92-С/КІ [PERSON] . Листом від 28.09.2018 року Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» за дорученням Департаменту будівництва та житлового забезпечення, повідомило, що Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) наказ від 25.02.2010 № 92- С/КІ не видавався, свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] не оформлювалося. Так, позивач вважає, що, приміщення № 17 загальною площею 136, 2 кв. м по [ADDRESS] вибуло із володіння Київської міської ради та Печерської райдержадміністрації, як органу, якому вищезазначене майно передане до сфери управління, незаконно та без відповідної на те волі. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування (ст.ст. 325, 327 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Поряд із цим, статтею 331 ЦК України встановлений порядок набуття права власності на новостворене майно, згідно якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до положень ст.ст. 2, 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень , державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 386 ЦК України). Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). За змістом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Звертаючись до суду з відповідним позовом представник Печерської районної в м. Києві державної адміністрації стверджує, що спірна квартира належить до комунальної власності, вибула із володіння власника не з його волі іншим шляхом і відповідно нерухоме майно має бути витребуване від останнього власника на користь територіальної громади. Разом з тим, стороною позивача не надано доказів, що наказ Головного управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради від 25.02.2010 № 92-С/КІ та свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , визнане в судовому прядку недійсним. На підставі наявних у справі належних доказів, судом встановлено, що ані в бюро технічної інвентаризації, ані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на спірне нежитлове приміщення не реєструвалось, разом з тим, реєстрація права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] від 20.08.2018 року зареєстроване за відповідачем [PERSON] та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 137657390 від 13.09.2018 року. Набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння. Відповідно до положень ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Отже, фактично за змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. У суду відсутні підстави для обґрунтованого висновку про те, що відповідач може бути недобросовісним набувачем. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Безпідставне втручання держави у право власності є порушенням указаних норм. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Такі правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (правові висновки Верховного Суду у постановах від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, а як наслідок про відмову у задоволенні позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed