Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Соларьова Дар`я Володимирівна звернувся до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (серія [NUMBER] ). Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду у справі №182/3264/21 від 09.12.2021 року шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] , розірвано, у зв`язку з тим, що з лютого 2020 року шлюбні відносини між сторонами були припинені, спільне господарство не вели, проживали окремо. Дитина за згодою сторін залишилась проживати з батьком [PERSON] . [PERSON] з лютого 2021 року проживає в Республіці Польща. Неповнолітній [PERSON] проживає разом зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вказане підтверджується довідкою про склад сім`ї від 25.07.2023 №121. [PERSON] також зареєстрована за вказаною адресою, але фактично не проживає, що підтверджується актом №09/14-05 від 06.02.2025 року. [PERSON] є учнем 10 класу Мозолевського опорного ліцею Мозолевської сільської ради. Відповідно до листа Мозолевського опорного ліцею Мозолевської сільської ради від 28.03.2025 №68 [PERSON] навчається у ліцеї з 1 класу, починаючи з 6 класу активно брав участь у навчально-виховному процесі дитини саме батько: постійно відвідував батьківські збори, підписував шкільну документацію, спілкувався з класним керівником або адміністрацією ліцею. Матір, [PERSON] , останній раз відвідувала батьківські збори, брала участь у навчальному процесі, підписувала шкільні документи, спілкувалася з класним керівником або адміністрацією закладу, коли [PERSON] навчався в 5 класі. Відповідно до листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Мозолевської сільської ради від 02.04.2025 №93 з 01.02.2025 відбувається процес пере декларування пацієнтів. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , 01.04.2025 у супроводі батька [PERSON] пройшов перереєстрацію у сімейного лікаря. Будинок за адресою: [ADDRESS] , у якому проживають позивач з неповнолітнім сином належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №428137577 від 22.05.2025. [PERSON] офіційно працевлаштований на посаді «апаратника виробництва технічної продукції» ТОВ «Птахокомплекс «Дніпровський», що підтверджується довідкою від 12.05.2025 №ПК000000036/63. З 2020 року [PERSON] одноособово здійснює виховання та утримання [PERSON] , [PERSON] у вихованні та утриманні сина участі не бере, аліменти з [PERSON] не стягуються. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачу необхідно з метою отримання відстрочки від мобілізації. Враховуючи викладене, просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 29.10.2025 року закрито підготовче провадження по вказаній справі, призначено справу до слухання по суті. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення за місцем її реєстрації судової повістки з рекомендованим повідомленням, що підтверджується поштовим конвертом (а.с.68), який повернувся на адресу суду, як не вручений, у зв`язку із відсутністю адресата. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Справу розглянуто у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник позивача Соларьова Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, будучи повідомленою під розписку про кримінальну відповідальність завідомо неправдиві покази і за відмову від дачі показів згідно ст.ст. 384, 385 КК України, повідомила, що знайома з позивачем та є його односельчанкою. Зазначила, що матір дитини поїхала до Польщі і останній раз вона її бачила в 2021 році. [PERSON] займається батько, який про нього піклується та забезпечує. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, будучи повідомленою під розписку про кримінальну відповідальність завідомо неправдиві покази і за відмову від дачі показів згідно ст.ст. 384, 385 КК України, повідомила, що працює разом із позивачем. Свідок, зазначила, що відповідачку знає та останній раз бачила в 2021 році. [PERSON] проживає разом із батьком, а щодо його спілкування з матір`ю їй не відомо. Її діти ходять разом із [PERSON] в школу. Батьківські збори в школі відвідує батько, матір вона не бачила. Неповнолітній [PERSON] , в судовому засідання зазначив, що відносини з матір`ю непогані, спілкуються раз в місяць. Зазначив, що бажання підтримувати стосунки з матір`ю у нього немає та хоче проживати разом із батьком. З батьком у нього стосунки хороші, він все про нього знає та завжди за порадами йде саме до позивача. Вислухавши сторони, допитавши у судовому засіданні неповнолітнього сина відповідача [PERSON] , свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів (стаття 55 Конституції України). Згідно частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У відповідності до правової позиції викладеної Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23, з аналогічних правовідносин, в якій Верховний зазначив, що вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком дитини не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень статей 293, 315 ЦПК України. Враховуючи те, що в даному випадку наявний спір про право, суд вважає, що позивач правомірно звернувся до суду в порядку позовного провадження. Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150,151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За приписами частини першої статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, встановлення факту самостійного утримання батьком дитини пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, оскільки потреба в доведенні цього факту виникає у зв`язку з ухиленням матері від своїх батьківських обов`язків (настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини), стосується зміни обсягу сімейних прав через умисне невиконання одним із батьків батьківських обов`язків та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт одноосібного виховання дитини не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з відносин сторін вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] з 28.07.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 09.12.2021 року розірвано (а.с.18). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] (а.с.28). З лютого 2020 року сторони проживають окремо та спільного господарства не ведуть. З моменту припинення шлюбних стосунків батьками неповнолітня дитина [PERSON] залишився проживати з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї (а.с.17). Інформація про [PERSON] , як особу, яка проживає спільно з неповнолітнім сином [PERSON] та позивачем [PERSON] , не зазначена. Крім того, згідно з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України на ухвалу суді від 24.06.2025 року, відповідачка [PERSON] виїхала з України 18.02.2021 року. Згідно із акту №09/14-05 про фактичне місце проживання від 06.02.2025 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] зареєстрована за вищевказаною адресою, але фактично не проживає (а.с.12). Згідної із довідки про склад сім`ї №121 від 25.07.2023 року виданої [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , останній проживає спільно із сином: [PERSON] [INFO] (а.с.29). З відповіді № 68 від 28.03.2025 Мозолевського опорного ліцею Мозолевської сільської ради наданої на запит адвоката Соларьової Д, [PERSON] , [INFO] , навчається в Мозолевському опорному ліцею Мозолевської сільської ради з 1 класу. [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зараз [PERSON] навчається в 10 класі. Починаючи із 6 класу, активно брав участь у навчально-виховному процесі дитини саме батько: постійно відвідував батьківські збори, підписував шкільну документацію, спілкувався з класним керівником та адміністрацією ліцею. Матір, [PERSON] , останній раз відвідувала батьківські збори, брала участь у навчальному процесі, підписувала шкільні документи, спілкувалася з класним керівником або адміністрацією закладу коли Богдан навчався в 5 класі (а.с.14). Відповідно до довідки №ПК000000036/66 від 12.05.2025, виданої ТОВ "Птахокомплекс «Дніпровський»" [PERSON] працює на зазначеному підприємстві з 10.01.2012 року на посаді апаратника виробництва технічної продукції. Сукупний розмір його доходу з листопада 2024 по квітень 2025 включно складає 204683,17 грн. (а.с.17). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 428137577 від 22.05.2025, [PERSON] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.30). Рішенням Виконавчого комітету Мозолевської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області №162 від 20.08.2025 року затверджено висновок про підтвердження факту самостійного утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.51). Згідно частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При цьому, згідно зі статтею 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Надаючи оцінку вказаним доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, суд вважає їх належними, достовірними, достатніми та допустимими, а також такими, що підтверджують факт проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , а також перебування дитини на утриманні і вихованні батька, що свідчить про належне виконання батьком своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої дитини. Відповідно до статті 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані до суду докази підтверджують викладені позивачем [PERSON] обґрунтування на підтвердження заявлених вимог щодо самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина [PERSON] , що в свою чергу має місце у часі та не змінилось станом на час ухвалення даного рішення суду, а також не суперечать між собою в їх сукупності. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, суд доходить до висновку, що встановлення заявленого факту самостійного виховання та утримання позивачем [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , підтверджується належними доказами, не впливатиме на взаємовідносини матері із сином, оскільки не позбавляє мати батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування із дитиною. Враховуючи те, що наявні у справі докази у їх сукупності підтверджують те, що позивач більше п`яти років самостійно здійснює виховання та утримання свого неповнолітнього сина [PERSON] , натомість мати дитини - відповідачка [PERSON] не бачиться, майже не спілкується з дитиною та не утримує її, виїхала за кордон та мешкає там більше п`яти років, неповнолітній категорично заперечує щодо проживання за кордоном разом з матір`ю, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів неповнолітнього та забезпечення права позивача на належне здійснення своїх батьківських обов`язків, можливість діяти в інтересах дитини незалежно від волі відповідачки, здійснювати захист прав та інтересів дитини, а також реалізувати право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі та вважає за необхідне встановити факт самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved