Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

18.04.2025 до суду надійшов позов ТзДВ «Агро-Сервіс» до [PERSON] у якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення від 01.09.2021 за період з 01.09.2021 по 31.12.2023 у сумі 298 622,33 грн., а також за договором оренди від 02.01.2024 за період з 01.01.2024 по 31.03.2025 у сумі 128 283, 89 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що між сторонами було укладено два договори оренди одного й того ж нежитлового приміщення загальною площею 654,3 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] . Сторони домовилися, що вартість оренди складатиме 2000,00 грн. на місяць, а також до сплати підлягає вартість електроенергії, що здійснюється до 25 числа поточного місяця. Проте, відповідач не оплачує орендну плату, а тому з нього необхідно стягнути заборгованість за орендною платою, а також за використаною електричною енергією, пеню, штраф, інфляційні втрати та 3% річних. 23.04.2025 суд здійснив запит до компетентного органу щодо місця реєстрації відповідача і 02.05.2025 такі відомості були отримані судом. Ухвалою суду від 02.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження і призначено судове засідання. 14.07.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зокрема посилався на те, що право власності на таке приміщення у позивача відсутнє і йому ніхто таких документів не надавав. Зазначав, що договір оренди від 01.09.2021 було укладено на один рік і він не був пролонгований. Наголосив на річному строку позовної давності щодо стягнення неустойки, а також заперечив щодо стягнення вартості електроенергії, оскільки показники лічильників сторонами не були узгоджені. Окремо відповідач вважав, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних є помилково нарахованими. 18.07.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, де позивач вказує на безпідставність доводів у відзиві на позовну заяву та просить позовні вимоги задоволити. Зокрема посилається на те, що позивач користувався таким приміщенням, оскільки підписав акт приймання-передачі і докази його повернення відсутні. Вказав, що строк позовної давності не пропущений, оскільки законом такий строк було продовжено. 22.09.2025 до суду надійшла заява позивача про відмову від частини позовних вимог та подання уточненого розрахунку, де позивач просить суд стягнути з відповідача меншу суму заборгованості за договорами оренди, а саме за договором від 01.09.2021 у сумі 304 861,74 грн., а за договором оренди від 02.01.2024 у сумі 85 308, 15 грн. Ухвалою суду від 22.09.2025 постановлено прийняти до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог, а розгляд справи відкладено. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені ним позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві, зокрема зазначив, що відповідач не здійснював будь-яких платежів за договорами оренди, а тому такий позов є обґрунтований та підставний. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та вказав, що насправді у нього з орендодавцем була домовленість про те, що він повинен здійснити ремонт приміщення в рахунок платежів за оренду, однак коли він зробив цей ремонт, то орендодавець сказав, що йому не підходять такі умови і необхідно платити кошти. Відповідач визнав, що будь-яких платежів за договором оренди він не здійснював. Представник відповідача просив також суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки приміщення, яке надане в оренду було поганому стані, а тому фактично не використовувалося. Представник відповідача погодився із правильністю нарахування суми оренди виходячи з ціни, яка зафіксована у договорі, однак вказав, що інші платежі нараховані помилково та безпідставно. Заслухавши думки учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 01.09.2021 між ТзДВ «Агро-Сервіс» до [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення №01/09, відповідно до п. 1.1. якого орендодавець зобов`язується надати орендарю у тимчасове платне користування нежитлове приміщення (приміщення зерноскладу) загальною площею 654,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно умов цього договору його термін дії до 31.12.2021, але якщо за 1 місяць до закінчення строку дії договору жодна зі сторін не заявить про намір розірвати даний договір, то він вважається продовженим (пролонгованим) на один календарний рік (п. 3 договору). Розмір орендної плати визначено на рівні 2000,00 грн. за один місяць і підлягає коригуванню згідно з пунктом 4.4. Орендар, з дня підписання акту приймання-передачі до моменту фактичного запуску виробництва, також щомісячно до 05 числа кожного місяця, оплачує орендодавцю кошти за використану електроенергію згідно показників лічильника №14055777 та кошти по сплаті земельного податку та податку на нерухомість, згідно виставлених розрахунків (п. 4.1.). Орендна плата сплачується до 25 числа поточного місяця (п. 4.3.). Згідно акту приймання-передачі приміщення від 01.09.2021 орендодавець ТзДВ «Агро-Сервіс» передав, а [PERSON] прийняв приміщення загальною площею 654,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У цьому акті зафіксовано показники лічильника №14055777 на рівні 857. 02.01.2024 між ТзДВ «Агро-Сервіс» до [PERSON] було укладено договір оренди частини нежитлового приміщення №02/01-2024-13 за умовами п. 1.1. якого орендодавець зобов`язується надати орендарю у тимчасове платне користування нежитлове приміщення (приміщення зерноскладу) загальною площею 654,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Термін дії оренди 1 календарний рік з дня підписання акту (п. 3.1.), але якщо за 1 місяць до закінчення строку дії договору жодна зі сторін не заявить про намір розірвати даний договір, то він вважається продовженим (пролонгованим) на один календарний рік (п. 3.2.). Згідно п. 4.1. розмір орендної плати становить 2000,00 грн. за один місяць і підлягає коригуванню згідно з п. 4.4. Орендар також сплачує орендодавцю кошти за використану електроенергію згідно показників лічильника. Актом фіксації показників приладу обліку електроенергії від 14.11.2025 зафіксовано показник лічильника №14055777 на рівні 1391,6 кВт. Вирішуючи даний спір суд виходив з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. А відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Згідно ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється. Сторонами не заперечується факт укладення договорів оренди приміщення від 01.09.2021 та від 02.01.2024, як і не заперечується факт того, що позивач передав відповідачу приміщення 01.09.2021 згідно умов договору оренди. Матеріали справи не містять доказів орендної плати відповідачем позивачу згідно умов договору по 2000,00 грн. за кожен місяць. А тому, з огляду на те, що оренда приміщення за договором від 01.09.2021 тривала до 31.12.2023, сукупний борг за таким договором оренди становить 56000,00 грн., що підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За підрахунками суду, сума інфляційних втрат та 3% річних за договором оренди від 01.09.2021 складає 6872,00 грн. інфляційні втрати, а 3% річних 2100,17 грн. Причому суд вважає, що позивач помилково обраховує інфляційні втрати та 3% річних за весь період існування договору виходячи із загальної суми заборгованості. Суд зазначає, що за договором оренди мають місце періодичні платежі, а тому базою для нарахування є сума боргу, яка виникла за поточний місяць, наприклад у вересні 2021 року 2000,00 грн., у жовтні 2021 року 4000,00 грн. і т.д. Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені. У п. 8.1.1. договору від 01.09.2021 передбачено, що у випадку прострочення по оплаті орендних платежів та платежів за використання електроенергії, орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. За підрахунками суду така сума пені за договором від 01.09.2021 становить 29 666,55 грн., з огляду на те, що прострочення зобов`язання відбувалось по періодичних платежах, відповідно нарахування пені також здійснюється по кожній частині боргу за місяць окремо, а в кінці сумується. Тому, загальна сума заборгованості за договором оренди від 01.09.2021 складає 105 666,22 грн. Аналогічні підходи судом було застосовано і здійснено власний розрахунок заборгованості за договором оренди від 02.01.2024 по 31.03.2025, тобто згідно з датою, яка вказана у позовній заяві (межі позовних вимог). За підрахунками суду, сума боргу за орендними платежами складає 30000,00 грн., сума інфляційнийх втрат складає 2856,00 грн, 3% річних 617,65 грн., а пені 5658,84 грн. А тому, загальна сума заборгованості за договором оренди від 02.01.2024 складає 39 132,49 грн. Заявлена стороною відповідача необхідність застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки є безпідставною. Так, дійсно відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З обставин справи видно, що прострочення виконання зобов`язання зі сторони відповідача почало виникати у жовтні 2021 року, а до суду позивач звернувся 18.04.2025. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 № 903/602/24 зробила правовий висновок, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Таким чином, позивачем не пропущений строк для звернення до суду. Вирішуючи питання про стягнення коштів за використану електричну енергію, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову у цій частині слід відмовити за недоведеністю таких позовних вимог. Так, як вказано у п. 4.1. договору оренди від 01.09.2021 оплата за електроенергію здійснюється щомісячно до 05 числа згідно виставлених розрахунків. Також, у п. 4.1. договору оренди від 02.01.2024 вказано, що така сума використану електричну енергію сплачується згідно показників лічильника. Суду не надано доказів того, що орендодавець щомісячно виставляв розрахунки орендарю за використану електричну енергію згідно показників лічильника. Наданий суду акт фіксації приладу обліку електричної енергії від 14.11.2025 також не може бути підставою для такого стягнення. Такий акт хоч і фіксує показник лічильника, однак цього є недостатньо для визначення суми заборгованості відповідача за використану електричну енергію. Позивачем не надано жодного доказу того, якою є вартість 1 кВт. для його підприємства, з урахуванням часу та доби використання, класу напруги тощо, що впливає на формування ціни на електроенергію для підприємств в Україні. Тому, суд дійшов висновку, що позивач не довів перед судом свої позовні вимоги у цій частині, а відтак у їх задоволенні необхідно відмовити. Вирішуючи питання про судові витрати суд виходив з наступного. У даній справі позивач не сплатив судовий збір, хоча такий належало сплатити, і судом було відкрито провадження та розглянуто справу, без урахування цієї обставини. Така обставина стала відома на стадії ухвалення рішення. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Законом України «Про судовий збір» встановлено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як було роз`яснено у п. 16 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору. З огляду на те, що судовий збір підлягав сплаті за розгляд даної справи, такий сплачений не був позивачем, то з позивача належить стягнути несплачений судовий збір пропорційно до частини позовних вимог у задоволенні яких відмовлено, а з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Щодо стягнення судових витрат за професійну правничу допомогу, то така заява не підлягає до задоволення, так як у матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення таких витрат, їх сплата, розрахунки, акти виконаних робіт тощо.

Outcome: approved