Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою Керівника Бердянської окружної прокуратури Запорізької області, в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах, до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Запорізька обласна державна адміністрація, про визнання незаконним та скасування наказу в частині, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, припинення права власності, зобов`язання повернути земельну ділянку. В серпні 2022 року до суду надійшла вищевказана позовна заява керівника Бердянської окружної прокуратури Запорізької області, в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах, до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання незаконним та скасування наказу в частині, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, припинення права власності, зобов`язання повернути земельну ділянку. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року дану справу прийнято до розгляду судді [PERSON] та відкрито провадження по справі. На підставі розпорядження керівника апарату Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2023 року з причини відсторонення від здійснення правосуддя судді [PERSON] , проведено повторний автоматизований розподіл справ: 175/2197/22 (провадження №2/175/644/22. 27 березня 2023 року за автоматичним розподілом програми «Д-3» у відповідністю зі ст. 11-1 ЦПК України справу розподілено на суддю Бойка О.М. Ухвалою суду від 14 квітня 2023 року суддя Бойко О.М. прийняв до свого провадження цивільну справу та відновив провадження по справі. В позовних вимогах просять суд: Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 27.11.2020 року № 8-9283/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» в частині надання у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 2324884200:02:025:0028 площею 0,1000 га для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (Бердянського району Запорізької області). Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2324884200:02:025:0028 площею 0,1000 га для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (Бердянського району Запорізької області), від 23.12.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за №20127. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2324884200:02:025:0028 площею 0,1000 га для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (на теперішній час Бердянського району Запорізької області), від 26.01.2022, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за №232. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2324884200:02:025:0028 площею 0,1000 га для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (на теперішній час Бердянського району Запорізької області), від 27.01.2022, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за №268. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2324884200:02:025:0028 площею 0,1000 га для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (на теперішній час Бердянського району Запорізької області), від 28.01.2022, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за №284. Зобов?язати [PERSON] (р.н.о.к.п.п. - [NUMBER] , [INFO] , [ADDRESS] ) повернути державі в особі Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області (вул. Центральна, буд. 7, м. Приморськ, Бердянський р-н, Запорізька обл., 72102, код ЄДРПОУ 20485360) земельну ділянку з кадастровим номером 2324884200:02:025:0028 площею 0,1000 га для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (на теперішній час Бердянського району Запорізької області) (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2240866323248). Обґрунтовують свої вимоги тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 27.11.2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва [PERSON] та передано йому у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером 2324884200:02:025:0028, яка розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області за межами населеного пункту. 26.01.2022 року підставі договору купівлі продажу, право власності на спірну земельну ділянку набув [PERSON] , який 27.01.2022 року відчужив земельну ділянку [PERSON] 28.01.2022 року власником спірної земельної ділянки став [PERSON] . При цьому земельна ділянка з кадастровим номером 2324884200:02:025:0028 знаходиться на відстані 52 м до берегової смуги Азовського моря. У зв`язку з тим, що вищевказана земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги Азовського моря та в силу закону відноситься до земель водного фонду, позивач вважає, що наказ ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва від 27.11.2020 року виданий з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає скасуванню, а земельна ділянка підлягає поверненню державі. Представник ГУ Держгеокадастру у запорізькій області надав відзив на позову заяву в якій позовні вимоги заперечує у повному обсязі та просить суд відмовити в їх задоволенні. В судовому засіданні прокурор Слобожанської окружної прокуратури Пахучин М.Б підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області - адвокат Гайдаржийський В.С. заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 27.11.2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва [PERSON] та передано йому у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером 2324884200:02:025:0028, яка розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області за межами населеного пункту. 26.01.2022 року підставі договору купівлі продажу, право власності на спірну земельну ділянку набув [PERSON] , який 27.01.2022 року відчужив земельну ділянку [PERSON] 28.01.2022 року власником спірної земельної ділянки став [PERSON] . При цьому земельна ділянка з кадастровим номером 2324884200:02:025:0028 знаходиться на відстані 52 м до берегової смуги Азовського моря. У зв`язку з тим, що вищевказана земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги Азовського моря та в силу закону відноситься до земель водного фонду, позивач вважає, що наказ ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва від 27.11.2020 року виданий з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає скасуванню, а земельна ділянка підлягає поверненню державі. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст. 317 і 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 ЗК України). Визначальними принципами земельного законодавства відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України є: забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення гарантій прав на землю тощо. Частинами 1, 9 ЗК України унормовано, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом (п.12 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051). Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до статті 1 Водного кодексу України прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Статтею 4 цього ж кодексу встановлено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Наряду з цим, порядок користування землями водного фонду визначений ст. 85 цього ж кодексу. Так, частина 1 вказаної статті передбачає, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. Земельні ділянки, які перебувають в користуванні відповідача, належать до земель сільськогосподарського призначення. А відтак, відносини, пов`язані з використанням таких земель, регулюються ст.ст. 22, 122 Земельного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами земельного законодавства. Зокрема, вказані норми передбачають, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя: (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Відповідно до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Таким чином, враховуючи наведені обставини, слід дійти висновку про те, що Головне управління передало відповідачу земельні ділянки сільськогосподарського призначення, в межах повноважень, визначених ч. 4 ст. 122 Земельного од кексу України. Відповідно до частини 3 статті 60 Земельного кодексу України розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів з урахуванням містобудівної документації. Правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлений Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 р. № 486 (далі Порядок). П. 5 Порядку унормовано, що межі водоохоронних зон визначаються згідно з проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, крім випадків, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», та/або комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, та/або генеральними планами населених пунктів, які розробляються в порядку, визначеному Земельним кодексом України, Законами України «Про землеустрій» і «Про регулювання містобудівної діяльності», зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівні. До Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області проєкт землеустрою щодо організації встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель ті їх режимоутворюючих об`єктів по території вздовж Азовського моря та Молочного лиману на території Приморської міської ради Приморського району Запорізької області на погодження не надходили. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази або відомості, що зазначений проект землеустрою виготовлявся. Тому, слід прийти до висновку, що: розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж моря на території Олександрівської сільської ради Приазовського району в порядку передбаченому ст. 60 Земельного кодексу України, тобто за розробленим проектом землеустрою не встановлювалися. В цьому контексті слід зазначити, що позивачем не виконано свого процесуального обов`язку, а саме не доведено обставини, на підставі яких ґрунтується позов. Так, позивачем не доведено, що спірні земельні ділянки належали до земель водного фонду. Частина 1 ст. 62 ЗК України зазначає обмеження у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах у прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється: а) влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; б) влаштування вигребів для накопичення господарсько-побутових стічних вод об`ємом понад 1 кубічний метр на добу; в) влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів; г) застосування сильнодіючих пестицидів. Частина 2 ст. 90 ВК України, визначає обмеження господарської діяльності в прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах, тому посилання на неї та її застосування при розгляді даної справи є обов`язковим та необхідним. У прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється: 1) застосування стійких та сильнодіючих пестицидів; 2) влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; 3) влаштування вигрібів для накопичення господарсько-побутових стічних вод обсягом більше 1 кубічного метра на добу; 4) влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів.». Отже, у ч. 1 ст. 62 ЗК України та ч. 2 ст. 90 ВК України, на думку Головного управління, наведений вичерпний перелік заборон, які пов`язані зі здійсненням господарської діяльності. І саме ці норми, мають бути застосовані при вирішенні спору у даній справі. Останньою частиною п. 12 Порядку визначено, що прибережні захисні смуги у межах водоохоронної зони можуть використовуватися для провадження господарської діяльності за умови обов`язкового виконання вимог, передбачених статтями 89 та 90 Водного кодексу України. Також, слід вказати, що Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вказані висновки були сформульовані постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року по справі № 359/3373/16-ц вказала на те, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власникз дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18. Поряд з цим, Велика Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 вказала на те, що для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19). Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «фізично» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказів Головного управління Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. Враховуючи викладене, власник з дотриманням вимог статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 155)). До аналогічного висновку прийшла й колегія суддів Верховного Суду у цивільній справі №175/2201/22 (провадження №61-12877ск24) у Постанові від 24 вересня 2025 року за аналогічним спором та сусідньою земельною ділянкою, що й у справі, що розглядається. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги слід залишити без задоволення. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: dismissed