Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

У січні 2025 року представник позивача через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути грошові кошти в сумі 8850 доларів США. Обґрунтовано позов тим, що 18 лютого 2021 року позивач надав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 8850 доларів США, про що була складена боргова розписка. Як зазначено в розписці, відповідач зобов`язався повернути кошти до 31.01.2022. Втім, відповідач борг позивачу не повернув, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Вказану справу було визначено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Логвіній Т.В. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Логвіної Т.В. від 05 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження; визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позов. Відповідач засобами поштового зв`язку надіслав до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] до нього про стягнення грошових коштів за борговою розпискою відмовити в повному обсязі, оскільки він заперечує факт підписання та отримання грошових коштів згідно пред`явленої позивачем копії розписки. Підпис в розписці від 18.02.2021 від імені відповідача виконаний не ним, дану розписку він не підписував, відповідно у нього не виникли обов`язки щодо вказаного договору. Відповідач у відзиві вказує, що в певний період часу з 2020 року по лютий 2022 року він спільно з [PERSON] та [PERSON] здійснювали надання грошових коштів у формі позики третім особам під відсотки. Періодично між ними виникали спори/обговорення щодо розподілу отриманих відсотків, розрахунків із боржниками, розподілу прибутку тощо. Інколи для того, аби оформити взаємні стосунки та розрахунки складалися розписки, але суто щодо розподілу прибутку між ними. Одна із таких розписок була складена 16.10.2021 і у відповідача наявна лише її копія, а оригінал її має знаходитися у позивача. При цьому, як вбачається з копії розписки від 16.10.2021, вона складена від руки і в ній наявний підпис відповідача, який за своєю формою та виглядом істотно відрізняється від підпису, який ніби то від імені відповідача вчинений на борговій розписці від 18.02.2021. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 травня 2025 року, під головуванням судді Логвіної Т.В. , закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У зв`язку зі звільненням судді Логвіної Т.В. з посади судді Деснянського районного суду м. Чернігова відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 07.08.2025 та на підставі рішення зборів суддів Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.08.2025 № 6 вказану справу передано до канцелярії суду для призначення повторного автоматизованого розподілу в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 вересня 2025 року дану справу визначено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Рахманкуловій І.П. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Рахманкулової І.П. від 08 вересня 2025 року по справі призначено судове засідання для розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивачем до позовної заяви в якості доказу надання відповідачу коштів у борг надано копію розписки від 18 лютого 2021 року, за умов якої [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 247800 грн., що еквівалентно 8850 доларів США, з обов`язком їх повернення до останнього дня січня 2022 року з відсотком - 10%. У копії розписки наявні підписи [PERSON] , що він категорично заперечує, [PERSON] та свідка [PERSON] (а.с.9 зворот). З метою досудового врегулювання спору позивач надсилав відповідачу письмову вимогу від 27 січня 2025 року, в якій повідомляв відповідача про існуючий борг та пропонував добровільно повернути отримані грошові кошти (а.с. 10 зворот). Також, до позову додані скріншоти спілкування позивача та відповідача за допомогою інтернет-застосунків з приводу повернення суми позики (а.с. 8-9; 12-14). У заяві про злочин від 28.11.2023, поданої [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області зазначено, що 12 листопада 2020 року відповідач звернувся до позивача з проханням надати йому в борг 130000 гривень (4597 доларів США) та отримав їх. Крім того, він додатково попросив у позивача та отримав в борг: 90000 гривень (3184 доларів США) 26 листопада 2020 року та 1000 доларів США і 1700 гривень (всього 1061 долар США) 03 грудня 2020 року, в зв`язку з чим, відповідачем було складено нову розписку від 14 грудня 2020 року на загальну суму 8850 доларів США з обов`язком повернути кошти до кінця лютого 2021 року. Позичені гроші не були повернуті в зазначений строк, через що було складено нову розписку на вказану суму, з кінцевим терміном повернення до кінця січня 2022 року, що підтверджується копіями розписок від 12.11.2020, 26.11.2020, 03.07.2020 та 14.12.2020 (а.с. 39-40, 53-54). Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що у позивача немає оригіналу розписки, але в оригіналі ця розписка була в наявності і її бачив свідок [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що на прохання позивача передавав [PERSON] в оригіналах документи, в тому числі довіреність для придбання автомобіля, серед документів були в оригіналах розписки, в тому числі і розписка від 18.02.2021. Проте, куди подівся оригінал розписки, свідку не відомо. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Крім цього, із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Також, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 619/4208/21 (провадження № 61-6866св24) зазначено, що «цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу у реалізації ними прав, передбачених ЦПК України. У змагальному процесі обов`язки мають як сторони, так і суд, який зобов`язаний забезпечити змагальність процесу. В контексті даної справи суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, згідно із якою основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані копією розписки від 18.02.2021, оригінал якої позивачем на вимогу суду не було надано, оскільки, як пояснив у судовому засіданні представник позивача, позивачу не відомо де знаходиться оригінал цієї розписки. Водночас відповідач заперечує факт отримання коштів від позивача згідно розписки від 18.02.2021 та підписання цієї розписки та просив суд витребувати у позивача оригінал розписки і призначити у справі судову почеркознавчу експертизу. Однак, на вимогу суду оригінал розписки позивачем не було надано. З огляду на відсутність оригіналів боргових документів, саме на позивача покладається тягар доведення реальності (дійсності) наданої позики письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Позивачем по справі не надано інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Долучені до позовної заяви скріншоти месенджер - листування між позивачем та відповідачем, не підтверджують наявність правовідносин між позивачем та відповідачем саме по розписці від 18.02.2021 (а.с.8-9) У заяві [PERSON] про злочин від 28.11.2023, поданої до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області йдеться про надання ним коштів в борг відповідачу згідно розписок від 03 липня 2020 року, від 12 листопада 2020, від 03 грудня 2020 року, а у зв`язку з неповерненням коштів, відповідачем було складено нову розписку від 14 грудня 2020 року на загальну суму 8850 доларів США з обов`язком повернути кошти до кінця лютого 2021 року. Позичені гроші не були повернуті в зазначений строк, через що було складено нову розписку на вказану суму, з кінцевим терміном повернення до кінця січня 2022 року. Проте, позивачем не надано суду жодного оригіналу з перелічених розписок. Відповідач у відзиві на позов не заперечує існування певних правовідносин між ним та позивачем, які були пов`язані із спільною діяльністю по наданню коштів у позику третім особам, а також факт складання розписки від 16.10.2021, обов`язок по якій ним був виконаний. Проте, відповідач заперечує факт підписання та отримання грошових коштів від позивача згідно боргової розписки від 18 лютого 2021 року та вказує, що підпис у копії даної розписки є підробленим, адже виконаний не ним. У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Отже, зважаючи на передбачену чинним законодавством презумпцію правомірності правочину, однак враховуючи втрату позивачем оригіналів таких правочинів, і як наслідок позбавлення відповідача права на перевірку експертизою його істотного для даної справи аргументу на те, що такий правочин він не вчиняв, відсутність будь-яких інших переконливих доказів на підтвердження укладання такого правочину з його боку, суд приходить до переконання, що позивачем не доведена обґрунтованість його позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed