Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

У листопаді 2025 до Слов`янського міськрайонного суду надійшла вказана справа. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 19.08.1985 [PERSON] працювала на посаді провідного інженера з проектування електричного цеху на ДП «ДОНОГРЕС», місцезнаходженням якого з 02.12.2014 є м. Слов`янськ. Фактично трудові відносини між позивачем та ДП «ДОНОГРЕС» припинились з червня 2020, остання заробітна плата була виплачена у травні 2020. Позивачка вважається працевлаштованою, оскільки відповідачем не була направлена звітність до органів податкової служби про припинення трудових відносин. Увесь час позивач намагалась знайти зв`язок з підприємством, але це не дало позитивного результату. 08.10.2025 [PERSON] направила лист з заявою про звільнення за власним бажанням на адресу зареєстрованого місцезнаходження відповідача, однак лист повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Отже, на даний час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору не виконана з вини відповідача. У позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, крім звернення до суду. У зв`язку з чим просить розірвати трудовий договір від 19.08.1985, укладений між нею та відповідачем на підставі ст. 38 Кодексу Законів про працю України з 24.09.2020. Позивач та її представник до судового засідання не з`явилися, представник надав заяву про розгляд справи без їх участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача, будучи повідомленим про час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки, до судового засідання не з`явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, заперечення на позов не надав, тому суд, враховуючи згоду позивача, вважає можливим відповідно до правил ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши надані матеріали, суд, в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Судом встановлено, що 19.08.1985 [PERSON] було прийнято на посаду провідного інженера з проектування електричного цеху підприємство «Донтехенерго» на підставі наказу № 148-к від 16.08.1985. 26.08.1992 підприємство «Донтехенерго» було перейменовано в Державне донбаське підприємство з пуску, налагодження, вдосконалення технології та експлуатації електростанцій та мереж «ДонОРГРЕС». З 02.12.2014 вказане підприємство було перереєстроване у [ADDRESS] , що видно з трудової книжки [PERSON] від 23.04.1979 та довідки від 12.03.2020 №34-02/3. 08.10.2025 позивач звернулась до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням шляхом надіслання її засобами поштового зв`язку, проте, зазначене поштове відправлення 25.10.2025 було повернуто з відміткою «закінчення встановленого терміну зберігання», що видно з відповідної заяви та поштового повідомлення. Відповідно до відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань інформація про припинення діяльності ДП «ДОНОГРЕС» відсутня. Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК -5) [PERSON] , останнє зарахування заробітної плати від ДП «ДОНОГРЕС» відбулось у травні 2020. З 23.09.2020 [PERSON] є пенсіонером, доказом чого є пенсійне посвідчення серія [NUMBER] від 23.09.2020. Відповідно до вимог статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються КЗпП України. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно до статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури). Враховуючи зазначені норми закону, суд вважає, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомила відповідача за місцем знаходження юридичної особи про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням. Отже, трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені з 24.09.2020, однак процедура розірвання трудового договору не виконана з вини відповідача, та у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, крім звернення до суду, оскільки її заява про звільнення за власним бажанням залишена без реагування, а тому суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн, враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача варто стягнути витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved