Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: позивач, зменшивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором кредиту № 8124615 в розмірі 14259,00 грн, із яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основоною сумою боргу, 6051,50 грн - сума заборгованості за процентами, 1207,50 грн - сума заборгованості за комісією, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн та понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4500,00 грн. Свої первісно заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.07.2025 ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" та [PERSON] уклали договір про надання коштів у кредит № 8124615, за умовами якого кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 7000,00 грн на строк 360 днів (із 16.07.2025 до 10.07.2026) зі сплатою процентів у розмірі 0,95 % в день, які нараховуються щоденно на залишок заборгованості за тілом кредиту. Комісія за надання кредиту складає 17,25 % від суми наданого кредиту, що в грошовому виразі складає 1207,50 грн. Договір підписаний електронним підписом позичальника, який відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора у порядку, визначеному ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію". Того ж дня, позикодавець на виконання умов вказаного договору передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 7000,00 грн, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок останнього № [NUMBER] за посередництвом платіжної установи (ТОВ "Європейська платіжна система"), що підтверджується електронною платіжною інструкцією, яка є первинним бухгалтерським документом, що складений та підписаний в електронній формі. Надалі ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" та ТОВ "ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП" уклали договір факторингу № 16/09/25 від 16.09.2025, за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором № 8124615 від 16.07.2025 в сумі 28259,00 грн, із яких: 7000,00 грн - забргованість за основною сумою боргу, 6051,50 грн - заборгованість за процентами, 1207,50 грн - заборгованість за комісією, 14000,00 грн - заборгованість за пенею/неустойкою. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому від зазначив, що до матеріалів справи не долучено належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення договору факторингу, дату та умови переходу права вимоги, обсяг та склад заборгованості на момент переходу, правові підстави нарахування процентів, штрафів та інших платежів після відступлення права вимоги. Щодо заявленої до стягенння суми заборгованості, то така є явно неспівмірною з фактично отриманим розміром кредиту (7000,00 грн), що є підставою для її зменшення. Крім того позивач не надав детального та зрозумілого розрахунку заборгованості, що є самостійною підставою для відмови в стагненні заявлених сум. Він є особою з інвалідністю внаслідок проходження військової служби, що підлягає врахуванню при визначенні розміру та можливості стягнення заборгованості. З урахуванням указаного просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У разі, якщо суд дійде висновку про наявність заборгованості, зменшити її до розміру фактичного тіла кредиту без штрафів, пені та надмірних процентів. Представник відповідача - адвокат Кірюшин А.А. в системі "Електронний суд" також сформував відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити, а судові витрати стягнути з відповідача. Свою позицію мотивував тим, що позивач не довів факт укладення спірного кредитного договору, надання (перерахування) ним коштів у кредит та наявність будь-якої заборгованості. Тобто позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про укладення між сторонами кредитного договору та виникнення між ними будь-яких правовідносин. При цьому відповідач категорично заперечує, що він зареєструвався в ІТС позивача, створив у такій системі особистий кабінет, отримав пропозицію (оферту) та ознайомився із нею, отримав електронне повідомлення від кредитодавця із одноразовим ідентифікатором, ввів його в ІТС кредитодавця і використав для підписання (укладення) кредитного договору. Також зазначив, що позивач безпідставно заявив вимоги про стягнення заборгованості до закінчення строку кредитного договору. Так, за положеннями спірного договору, строк кредиту - 360 днів, обов`язок із повернення кредиту та відсотків за ним виникає 10.07.2026. Кредитодавець не повідомляв у письмовій формі споживача про затримку сплати із зазначенням дій, необхідних на усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені, а тому у відповідача не виник обов`язок дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за штрафними санкціями, то в силу вимог п. 18 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України, такі підлягають списанню. Щодо витрат на правничу правову допомогу, то відповідач вважає, що такі є неспірмірними та нерозумними, а також такими, що були фактичними та неминучими. У свою чергу вказав про понесення його довірителем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7500,00 грн, на підтвердження чого до матеріалів справи долучив відповідні докази, тому такі витрати просить стягнути з позивача. Представник позивача в системі "Електронний суд" сформував заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту № 8124615 в розмірі 14259,00 грн, із яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основоною сумою боргу, 6051,50 грн - сума заборгованості за процентами, 1207,50 грн - сума заборгованості за комісією, зменшивши позовні вимоги на суму пені, а також відповідь на відзив, у якій зазначив, що розмір процентної ставки та умови її нарахування визначені умовами договору, з якими відповідач ознайомився та на них пристав. Доказів на стростування позовних вимог останній до відзиву не долучив (контррозрахунку, тощо), а відтак такий ґрунтується на припущеннях та зводиться до незгоди з доказами позивача та їх оцінки, що є виключною прерогативою суду. Щодо підтвердження факту переходу права вимоги, то такий підтверджений належними та допустимими доказами, які долучені до позовної заяви. Представник позивача в судове засідання не з`явився, як безпосередньо в позовній заяві, так і в окремо сформованих клопотаннях і відповіді на відзив просив проводити розгляд справи у його відсутності. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, останній у відзиві на позов просив проводити розгляд справи за їх відсутності. Спір між сторонами не вирішений. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: згідно з ухвалою від 23.12.2025, суд відкрив провадження у справі та постановив розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та проведенням судового засідання. За клопотанням позивача витребував в АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК" докази. 29 грудня 2025 року від відповідача поступив відзив на позов, а від представника позивача - заява про розгляд справи за його відсутності. 29 грудня 2025 року канцелярією суду зареєстровано сформований 26.12.2025 у системі "Електронний суд" представником відповідача - адвокатом Кірюшином А.А. відзив на позовну заяву. 31 грудня 2025 року позивач у системі "Електронний суд" сформував заяву про зменшення позовних вимог та відповідь на відзив, які попередньо доставив до електронного кабінета відповідача як користувача ЄСІТС. 06 січня 2026 року представник відповідача у системі "Електронний суд" сформував клопотання про долучення доказів. 12 січня 2026 року до суду поступили з АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК" витребовувані докази, які сформовані в системі "Елктронний суд", тому сторони, як користувачі ЄСІТС, мали можливість з ними ознайомитися. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. При цьому з урахуванням того, що завершення розгляду справи відбулося за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення у справі є дата складання повного судового рішення, що відповідає вимогам ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України та не є порушенням прав сторін щодо участі у розгляді справи, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11. Фактичні обставини, які встановив суд, та зміст спірних правовідносин: згідно із долученим до матеріалів справи договором кредитної лінії (Надійний) № 8124615 від 16.07.2025 (а.с. 9-16), його сторони - ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" та [PERSON] погодили, що кредитодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти, на погоджених умовах договору строк, шляхом їх перерахунку на банківський картковий рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми кредиту та комісію за надання кредиту відповідно до умов цього договору (п. 2.1). Мета отримання кредиту: придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення власних потреб, не пов`язаних із підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника... (п. 2.1.1). Сума кредиту - 7000,00 грн, строк кредитування - 360 днів, комісія за надання кредиту 17,25 % від суми наданого кредиту, що в грошовому виразі складає 1207,50 грн, процентна ставка - 0,95 %, дата повернення кредиту - 10.07.2026, розмір першого обов`язкового платежу - 3202,50 грн, дата сплати першого обов`язкового платежу - 14.08.2025 (п. 2.2). Договір позичальник підписав електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора 161303, що відображено в договорі, а також на що вказує довідка про ідентифікацію (а.с. 17), який відправлено на електронну пошту [INFO] У договорі зазначені ідентифікуючі дані позичальника, у тому числі РНОКПП [NUMBER] , вказана вище електронна адреса, номер електронного платіжного засобу [NUMBER] та інші. При цьому суд звертає увагу на те, що в довідці про ідентифікацію також зазначено, що [PERSON] було ідентифіковано за посередництва BankID НБУ. На підтвердження факту перерахування кредитних коштів 16.07.2025 в сумі 7000,00 грн [PERSON] на карту [NUMBER] позивач надав відповідну платіжну інструкцію, довідку та повідомлення (а.с. 18, 20, 21). Також за клопотанням позивача суд витребував інформацію про належність вказаної вище картки та про рух коштів по ній у спірний період, на що АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК" скерувало до суду повідомлення № БТ/Е-901 від 12.01.2025, в якому зазначило, що на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , емітовано банківську картку № [NUMBER] (а.с. 90), та виписку про рух коштів, згідно з якою на вказану картку 16.07.2025 поступили кошти на суму 7000,00 грн (а.с. 91). Факт отримання кредитних коштів відповідач у відзиві на позов не заперечив. Згідно із розрахунком заборгованості, який провело ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ АКТИВІВ", станом на 19.11.2025 за [PERSON] за договором № 8124615 від 16.07.2025 рахувалася заборгованість в розмірі 28259,00 грн, із яких: 7000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 6051,50 грн - заборгованість за процентами, 1207,50 грн - заборгованість за комісією, 14000,00 грн - заборгованість за пенею/неустойкою (а.с. 23-24). Проценти нараховані за період із 16.07.2025 до 14.10.2025, що в межах строку кредитування. Процентна ставка - 0,95 %, що відповідає умовам договору. 16 вересня 2025 року ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ АКТИВІВ" та ТОВ "ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП" уклали договір факторингу № 16/09/25 (а.с. 26-33), на підставі якого від першого до другого перейшло право вимоги до боржників, у тому числі й до [PERSON] за договором № 8124615 від 16.07.2025. Факт реального відступлення права вимоги підтверджується реєстром прав вимог № 19/11/25-01 від 19.11.2025 та платіжною інструкцією про здійснення оплати за вказаним вище договором факторингу (а.с. 34-35, 36). Згідно із розрахунком заборгованості [PERSON] за договором № 8124615 від 16.07.2025, який провело ТОВ "ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП", за останнім рахується заборгованість в розмірі 28259,00 грн, із яких: 7000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 6051,50 грн - заборгованість за процентами, 1207,50 грн - заборгованість за комісією, 14000,00 грн - заборгованість за пенею/неустойкою (а.с. 37). ТОВ "ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП" будь-яких нарахувань не проводило, до стягнення заявляє заборгованість за спірним кредитним договором у розмірі 14259,00 грн, із яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основоною сумою боргу, 6051,50 грн - сума заборгованості за процентами, 1207,50 грн - сума заборгованості за комісією, зменшивши позовні вимоги на суму пені. Про відступлення права вимоги та необхідність повернення кредиту, строк якого ще не настав, первісний кредитор повідомив відповідача, на підтвердження чого позивач надав вимогу про повернення кредиту від 15.10.2025, в якій ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ АКТИВІВ" зазначило, що має місце затримка сплати заборгованості за договором кредитної лінії від 16.07.2025 № 8124615 на понад два календарних місяці, яка станом на дату відправлення цієї вимоги становить 28259,00 грн (а.с. 25). Вказана вимога була направлена [PERSON] 15.10.2025 на електронну пошту [INFO] , на що вказує довідка про ідентифікацію (а.с. 17). Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору, право вимоги за яким перейшло до ТОВ "ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП", непогашення відповідачем заборгованості за цим договором, що є порушенням законних прав та інтересів позивача. У свою чергу сторона відповідача позовні вимоги не визнала, заперечивши факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та вказавши як на безпідставність нарахованої заборгованості, так і на її дострокове стягнення. Оцінка суду та норми права, які застосував суд: зважаючи на позиції сторін у заявах по суті спору, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов таких висновків. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно зі ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, в якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20 (провадження № 61-6379св21). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. У постанові Верховного Суду у справі №127/33824/19 від 07.10.2020 суд дійшов висновку, що без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин, відповідно до Закону України "Про електронну комерцію", вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Про можливість укладення договору вищевказаним способом вказано і в постановах Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 09.09.2020 у справі №732/670/19. З урахуванням указаного вище, зважаючи на надані позивачем докази, суд установив, що відповідач, ознайомившись із умовами кредитування в ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ АКТИВІВ", уклав 16.07.2025 зі вказаним Товариством договір кредитної лінії № 8124615, який підписав електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. Заперечуючи ж факт укладення договору, сторона відповідача не надала жодного доказу, а відтак твердження про неукладеність договору є голослівними. Вказане вище свідчить про існування між ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ АКТИВІВ" та [PERSON] кредитних правовідносин, які виникли на підставі кредитного договору, а відтак до цих правовідносин суд застосовує вимоги ст. 509, 1054 ЦК України. Так, у частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Факт перерахування відповідачу кредитних коштів у сумі 7000,00 грн на належну йому кредитну картку за вказаними вище кредитним договором підтверджений належими доказами, які спростовують позицію про недоведеність отримання кредитних коштів. Отримавши кредитні кошти в розмірі 7000,00 грн, [PERSON] такі не повертав, хоча, згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Щодо тверджень представника відповідача про те, що у його довірителя не виник обов`язок дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що позивач направляв відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту, а останній таку вимогу отримав, то суд зазначає таке. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. За змістом п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів"). 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України "Про захист прав споживачів". З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України "Про споживче кредитування", а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України "Про захист прав споживачів". Положеннями ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування" визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від банку. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Згідно із умовами спірного кредитного договору, сторони дійшли згоди, що у разі прострочення позичальником сплати першого обов`язкового платежу/мінімального обов`язкового платежу (що включають у себе нараховану комісію за надання кредиту та/або процентів за користування кредитом та/або сплати суми кредиту) на шістдесят другий календарний день, кредитодавець має право вимагати повне погашення кредиту, навіть якщо термін його виплати ще не настав. В такому разі позичальник зобов`язаний здійснити дострокове повне погашення заборгованості (п. 6.13). Вимога надсилається у вигляді повідомлення на електронну адресу позичальника, зазначену в договорі та/або шляхом направлення вимоги в особистий кабінет позичальника. Повідомлення вважається отриманим позичальником із моменту отримання кредитодавцем електронного підтвердження про таке направлення. Після отримання вимоги позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості за договором протягом тридцяти календарних днів із дня отримання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом тридцяти календарних днів позичальник усуне порушення умов договору та здійснить погашення простроченої заборгованості, вимога кредитодавця втрачає чинність. У разі невиконання умов, зазначених у вимозі або не здійснення погашення просточеної заборгованості - вимога залишається чинною, а позичальник зобов`язаний повернути заборгованість у повному обсязі. В такому разі після спливу строку вимоги, кредитодавець має право відступити право вимоги за договором новому кредитору (п. 6.13). У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження №14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Під час розгляду справи суд установив, що кредит, наданий первісним кредитором відповідачу [PERSON] , є споживчим кредитом. Строк повернення кредиту на час звернення з цим позовом (22 грудня 2025 року) ще не настав (дата повернення кредиту 10 липня 2026 року). На підтвердження направлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором позивач надав суду вимогу про повернення кредиту від 15.10.2025, в якій ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ АКТИВІВ" зазначила, що має місце затримка сплати заборгованості за договором кредитної лінії від 16.07.2025 № 8124615 на понад два календарних місяці, яка, згідно із даними довідки про ідентифікацію, була направлена [PERSON] 15.10.2025 на електронну пошту [INFO] Можливість направлення такої вимоги на електронну адресу відповідача передбачена умовами договору № 8124615 від 16.07.2025 (п. 6.13.1). Тобто, первісний кредитор підставно відповідно до вимог ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування" реалізував своє право вимоги дострокового виконання основного зобов`язання. Натомість представник відповідача, заперечуючи проти направлення та отримання такої вимоги, доказів ненаправлення вимоги про дострокове повернення кредиту не надав. При цьому суд звертає увагу на те, що саме із вказаної вище електронної пошти від [PERSON] надійшов відзив на позов (а.с. 59), а відтак підстав уважати, що він не отримував на таку пошту вимогу про дострокове повенення кредиту за відсутності належних доказів протилежного у суду нема. З урахуванням викладеного вище, у позичальника [PERSON] виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за спірним кредитним договором, оскільки він прострочив сплату першого обов`язкового платежу (14.08.2025), доказів протилежного не надано, тому на шістдесят другий календарний день (14.10.2025) кредитодавець мав право вимагати повне погашення кредиту, навіть якщо термін його виплати ще не настав. Після отримання вимоги (15.10.2025) позичальник також не здійснив повне погашення заборгованості за договором протягом тридцяти календарних днів (до 14.11.2025) із дня отримання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу, як і не усунув порушення умов договору, а відтак вимога залишилася чинною і позичальник зобов`язаний був повернути заборгованість у повному обсязі. Після спливу строку вимоги, кредитодавець відступив право вимоги за договором новому кредитору - позивачу, який в свою чергу звернувся до суду 22.12.2025. Доказів на підтвердження виконання взятих на себе кредитних зобов`язань як перед первісним кредитором, так і перед позивачем відповідач не надав. Оскільки факт отримання кредитних коштів знайшов своє обгрунтування, натомість доказів на підтвердження їх повернення (часткового повернення чи сплати обов`язкого платежу) під час розгляду справи не здобуто, суд уважає, що позовна вимога в частині дострокового стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7000,00 грн підлягає до задоволення. Щодо нарахованої та заявленої до стягнення суми заборгованості за процентами, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо іншого не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. З наданих суду розрахунків заборгованостей суд установив, що за період із 16.07.2025 до 14.10.2025 (91 день), що в межах строку кредитування, первісний кредитор застосовував процентну ставку - 0,95 % (7000,00 грн*0,95%=66,50 грн), що відповідає умовам укладеного договору, з якими відповідач погодився. Із вимогами про визнання спірного договору, як і його певних умов недійсними, відповідач не звертався. Вказаний розмір процентної ставки відповідає вимогам Закону України "Про споживче кредитування", а відтак нема підстав уважати, що розмір заборгованості за процентами, є неспівмірним, а тому така складова заборгованості як заборгованість за процентами за вказаний період у розмірі 6051,50 грн (66,50 грн*91день) нарахована підставно та підлягає до задоволення. Також відповідачу була нарахована і комісія за надання кредиту в розмірі 1207,50 грн, нарахування якої обумовлено в кредитному договорі, з чим відповідач погодився, тому така підставно заявлена до стягнення, оскільки, згідно з вимогами ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування", до загальних витрат за споживчим кредитом включається серед іншого і комісії кредитодавця, пов`язані з наданням кредиту. Таким чином, відповідач станом на 19.11.2025 мав перед ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ АКТИВІВ" невиконані зобов`язання за договором № 8124615 від 16.07.2025 в частині непогашеного тіла кредиту в розмірі 7000,00 грн, нарахованих та несплачених процентів у розмірі 6051,50 грн, а також 1207,50 грн заборгованості зі сплати комісії з надання кредиту, що складає загальну суму 14259,00 грн, яку і заявляє до стягнення позивач. Щодо інших відображених у розрахунку заборгованості ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ АКТИВІВ", а саме нарахованої неустойки (пені), то позивач вимоги свої в частині їх стягнення до початку розгляду справи по суті зменшив та до стягнення не заявляє. Під час існування невиконаного грошового зобов`язання за кредитним договором № 8124615 від 16.07.2025, на підставі договору факторингу № 16/09/25 від 16.09.2025 до позивача перейшло право вимоги до відповідача з виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором. Факт переходу права вимоги до відповідача підтверджується вищеописаними договором факторингу, реєстром прав вимог, платіжною інструкцією та відповідає вимогам ст. 1077, 1078 ЦК України, відповідно до яких за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Тобто, позивач належним чином підтвердив своє право вимоги до відповідача за спірним кредитним договором. Натомість таке право відповідач не спростував, доказів протилежного не надав, із вимогами про визнання договору факторингу недійсним не звертався. Доказів належного виконання зобов`язань по поверненню позичкових коштів відповідач суду не надав, не подав будь-яких доказів на спростування користування наданими йому коштами, проценти та комісія за надання кредиту нараховані в межах строку кредитування, відповідно до вимог погодженого сторонами договору та Закону України "Про споживче кредитування", право вимоги за договором перейшло до позивача у встановленому законом порядку, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 14259,00 грн, із яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основоною сумою боргу, 6051,50 грн - сума заборгованості за процентами, 1207,50 грн - сума заборгованості за комісією. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що зменшені позовні вимоги ТОВ "ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП" до [PERSON] підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 3 ст. 2 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії" (рішення від 21.01.1999), зокрема, зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому, за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не вважає за необхідне давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у даній справі. Розподіл судових витрат між сторонами: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить оплату судового збору у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією (а.с. 5), а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500,00 гривень. Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про задоволення позову, то, з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2422,40 грн сплаченого судового збору. При цьому доказів на підтвердження того, якої саме групи інвалідності є відповідач, останній не надав, тому підстав для звільнення від сплати судового збору суд не встановив. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивач на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 4500,00 гривень надав: - договір про надання правничої допомоги № 22-08/25/ДІЛ від 22.08.2025, який укладений між адвокатом Ткаченко Ю.О. та ТОВ "ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП", в якому визначено порядок сплати адвокату винагороди та вартість за надані послуги, які засвідчуються актом приймання-передачі наданої правничої допомоги (а.с. 38-40); акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги (а.с. 42-43), згідно з яким адвокат Ткаченко Ю.О. надала ТОВ "ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП" правничу допомогу (складання позовної заяви, представництво в суді) щодо справи відносно [PERSON] (а.с. 42-43); витяг з Акта № 2-ДІЛ приймання-передачі правничої допомоги від 01.12.2025 (а.с. 41), у якому зазначено, що адвокат Ткаченко Ю.О. надала ТОВ "ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП" правничу допомогу щодо справи [PERSON] на суму 4500,00грн (500,00 грн - вивчення наявних у клієнта документів, проведення їх аналізу...; 4000,00 грн - судовий супровід у суді першої інстанції, підготовка/направлення позовної заяви до боржника, за необхідності інших заяв по суті справи...); платіжну інструкцію кредитового переказу коштів від 11.12.2025 (а.с. 44), яка вказує про здійснення оплати за договором про надання правничої допомоги № 22-08/25/ДІЛ від 22.08.2025, згідно із актом приймання-передачі наданої правничої допомоги № 2-ДІЛ від 01.12.2025. Таким чином, позивач на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі подав належні та допустимі докази, що описані вище. Однак суд ураховує, що сторона відповідача заявила клопотання про зменшення розміру судових витрат та про їх неспівмірність з позовними вимогами. З огляду на категорію спору та складність справи, об`єм виконаної адвокатом роботи, виходячи з необхідності та значимості виконаних дій у справі, їх обгрунтованості, та, враховуючи наявність заперечень зі сторони відповідача щодо стягнення витрат в заявленому розмірі, фінансовий стан учасників справи, де позивачем є юридична особа, а відповідачем - фізична особа, який є особою з інвалідністю та у зв`язку з необхідністю захисту своїх прав змушений був також понести витрати на послуги адвоката, в силу доводів якого позивач зменшив позовні вимоги в частині нарахованої пені, тому суд уважає, що слід зменшити понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу до 1500,00 гривень, що буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1500,00 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу. При цьому підстав для вирішення понесених [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу нема, оскільки такі, з огляду на те, що позов задоволено, в силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідача. На підставі викладеного, ст. 509, 526, 610, 626, 628, 639, 1048, 1049, 1050, 1054, 1077, 1078 ЦК України, ст. 3, 12 Закону України "Про електронну комерцію", ст. 8, 16 Закону України "Про споживче кредитування", ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", та

Outcome: approved