Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

03.11.2025 представник позивачки звернувся до суду з позовною заявою, позовні вимоги якої уточнив відповідно до заяви від 18.11.2025, згідно уточнених позовних вимог просить суд поновити строк звернення до суду та прийняти до розгляду позовну заяву, стягнути з відповідача на користь позивачки 39915,93 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову представник позивачки зазначив, що [PERSON] з 09.07.1990 перебувала у трудових відносинах з відповідачем. За наказом №130 від 24.03.2025 її звільнено з підприємства відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін. Згідно повідомлення від 08.04.2025 відповідач має заборгованість перед позивачкою по виплаті заробітної плати у розмірі 39915,93 грн. У зв`язку з тим, що вказана сума залишається несплаченою, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10.11.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків. На виконання вимог вказаної ухвали суду 18.11.2025 представник позивача подав заяву про усунення недоліків. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 20.11.2025 задоволено клопотання представника позивачки та поновлено строк для звернення до суду з даним позовом, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, розгляд справи по суті постановлено розпочати з 19.12.2025, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов до 11.12.2025. Відповідач подав відзив на позов, проти вимог позивачки заперечує з підстав пропуску строку на звернення до суду. Заяв про розгляд справи з проведенням судового засідання від сторін не надходило. У відповідності до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що у період з 09.07.1990 по 24.03.2025 [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Сумихімпром» (яке на даний час змінило найменування на АТ «Сумихімпром»), про що свідчать відомості з трудової книжки позивачки. Наказом №130 від 24.03.2025 позивачку звільнено з підприємства за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, що також підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] , заповненої 05.06.1990, а також не заперечується відповідачем. Згідно довідки про доходи, виданої АТ «Сумихімпром» 08.04.2025, позивачці підлягає виплаті заробітна плата у розмірі 39915,93 грн, яка станом на час розгляду справи їй не виплачена, оскільки відомості про це відсутні. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і у повноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною першою статті 116 КЗпП України у свою чергу визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Судом встановлено, що у день звільнення позивачки відповідачем не було виплачено належних їй як звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Відповідно до частин першої та другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході розгляду справи судом було встановлено, що позивачці при звільненні була нарахована заробітна плата, однак у повному розмірі та у порядку, визначеному законодавством про працю, вказані виплати у повному обсязі не проведені, через що у відповідача перед позивачкою виникла заборгованість у розмірі 48405,83 грн після утримання податків та інших платежів. Під час розгляду справи відповідач суму заборгованості по заробітній платі перед позивачкою не спростував, водночас заперечував проти позову з тих підстав, що позивачка була звільнена 24.03.2025, а тому звернувшись до суду з даним позовом 02.11.2025, позивачка пропустила визначений статтею 233 КЗпП України строк. Щодо вказаних заперечень відповідача суд вважає за доцільне зазначити наступне. Як вказано вище, при зверненні до суду з позовною заявою, представник позивачки заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом. Вказане клопотання було розглянуте та задоволене, про що зазначено в ухвалі про відкриття провадження у справі. Крім того суд враховує мотиви, наведені у Рішенні Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025, яким частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України, якою визначений строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Зокрема у вказаному Рішенні Велика палата Конституційного Суду України наголошувала, що відповідно до Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права задля захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно обстоює юридичну позицію, за якою «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (перше речення абзацу десятого пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003); «забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод» (друге речення абзацу четвертого підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 ); «право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя» (друге речення абзацу восьмого підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); «приписи статті 8, частини першої статті 55 Конституції України зобов`язують державу гарантувати на законодавчому рівні кожному можливість реалізації його права на судовий захист. Законодавець має встановити такий обсяг права осіб на судовий захист, який забезпечував би його дієву реалізацію, а відмова судів у реалізації такої можливості може призвести до порушення гарантованого Конституцією України права на судовий захист» [перше, друге речення абзацу шостого пункту 2 мотивувальної частини Рішення від б квітня 2022 року № 2-р(ІІ)/2022]; «забезпечення права на судовий захист є однією з гарантій реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту, зокрема в спосіб відновлення в разі їх порушення. Тому є потреба в законодавчому внормуванні, яке повною мірою забезпечувало б дієву та ефективну реалізацію права на судовий захист» [абзац перший пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 14 лютого 2024 року № 1-р(ІІ)/2024]. Законодавством України визначено, що працівник (сторона, яка перебуває у трудових правовідносинах) має право на отримання заробітної плати за виконану роботу, врегульовано періодичність її виплати (гарантовано одержання винагороди за працю навіть у тих випадках, коли затримка виплати заробітної плати пов`язана з об`єктивними труднощами, що виникають у роботодавця), а також передбачено юридичну відповідальність роботодавця за порушення строків виплати працівникові заробітної плати або виплату не в повному обсязі. Трудові права підлягають захисту в конституційному вимірі. Зокрема, частина сьома статті 43 Конституції України встановлює, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Винагорода за працю безпосередньо пов`язана з людською гідністю та соціальною справедливістю, адже право на винагороду за працю є складовою права на працю і водночас гарантією поваги до людської гідності . Відтак на думку суду незначний термін пропуску позивачкою строку на звернення до суду, викликаний сподіваннями на добровільну виплату заборгованості відповідачем за усними запевненнями представників останнього, необхідністю звернення за правовою допомогою до відповідного фахівця у галузі права, необхідністю пошуку нової роботи, не можуть бути підставою для відмови у позові з підстав відсутності поважних причин пропуску строку на звернення до суду, оскільки невиплата заборгованості по заробітній платі з цих підстав порушила б конституційні гарантії захисту трудових прав, зокрема права на оплату праці. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 39915,93 грн заборгованості по заробітній платі. Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позивачка при подачі вказаного позову в силу закону звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved