Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

[PERSON] , в особі представника адвоката Рощина Володимира Сергійовича звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Комунального підприємства «Запоріжміськсвітло»,Виконавчого комітету Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] про відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13.05.2024 о 13:11 год. в м. Запоріжжі на перехресті вул. Демократична вул. Радіаторна сталася ДТП, внаслідок якої автомобіль ВАЗ-21150, д.р.н. [NUMBER] , що належить [PERSON] зазнав механічних пошкоджень. Згідно постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2024, ДТП сталася з вини [PERSON] , який 13.05.2024 о 13.11 год. на перехресті вул. Демократична вул. Радіаторна в м. Запоріжжі, будучи особою, начальником ЕТР №4 КП «Запоріжміськсвітло», відповідальною за утримання та відновлення дорожніх знаків, не вжив своєчасних заходів до відновлення безпечних умов руху, а саме: не встановив відсутній дорожній знак пріоритету 2.1. «Дати дорогу», чим порушив вимоги п. 5.12.1.1., п. 5.12.1.4 ДСТУ 3586:2022, що спричинило ДТП за участю транспортних засобів ВАЗ-21150, д.н.з. [NUMBER] , Nissan Rogue д.н.з. [NUMBER] та Daewoo Lanos д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого учасникам ДТП завдано матеріальну шкоду. Згідно висновку експерта №1067 від 01.04.2025, складеного експертом [PERSON] після особистого огляду автомобіля, вартість відновлюваного ремонту автомобіля ВАЗ-21150, д.н.з. [NUMBER] складає 105282,00 грн. Окрім того, позивач вказує, що внаслідок ДТП йому було завдано істотної моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях з приводу пошкодження його автомобіля і необхідності витрачати власні кошти на його ремонт. У зв`язку із пошкодженням транспортного засобу вона впродовж тривалого часу не має можливості ним користуватись, тому змушений змінити свій звичайний уклад життя, докладати додаткових зусиль для організації пересування по місту для особистих потреб та потреб родини. Також для відновлення порушеного права позивач був змушений звертатися до експерта авто товарознавця, за правничою допомогою до адвоката та до суду, витрачати на це свій час та відчувати від цього додаткове моральне навантаження та стрес. Таким чином, просить суд стягнути з відповідача на його користь Протиправними діями відповідача позивачеві було спричинено 105282,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, 35000,00 грн. судових витрат, пов`язаних з проведенням автотоварознавчої експертизи та 10000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 16.05.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що КП «Запоріжміськсвітло»є юридичною особою, унітарним комунальним Підприємством яке здійснює свою діяльність на підставі та відповідно до вимог чинного законодавства, відповідно до рішень міської ради, рішень виконкому міської ради, Органу управління майном та Статуту (п. 4.2. Статуту). Відповідач не відноситься до органів місцевого самоврядування на котрі Законом покладено обов`язок по організації дорожнього руху та утриманню автомобільних доріг в населених пунктах. Відповідно до діючого Статуту, КП «Запоріжміськсвітло» створено та діє для задоволення потреб територіальної громади міста Запоріжжя у галузі житлово-комунального господарства, шляхом утримання, технічного обслуговування, виконання поточного ремонту, в тому числі і на договірних засадах, здійснення капітального ремонту, реконструкції та будівництва нових електромереж зовнішнього освітлення міста, архітектурного-декоративного освітлення, підземних переходів; технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж електропостачання та електрообладнання фізичних та юридичних осіб усіх форм власності, виконання робіт по будівництву, ремонту, монтажу, експлуатації технічних та інших засобів регулювання дорожнього руху, експлуатації технічних засобів оповіщення, а також інших об`єктів, які спеціалізовані на передачі та/або виробництві електричної енергії, виробництво порожніх знаків, виконання інших робіт і надання інших послуг, з метою отримання прибутку - порядку, передбаченому законодавством України (пункт 3.1. Статуту). Згідно ДСТУ 4100:2021 (Безпека дорожнього руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування) п. 14.1.1, види знаків, їх кількість, місце встановлення визначають у проектах (схемах) ОДР, розроблених і затверджених у встановленому порядку відповідно до ДСТУ 8752:2017 (Безпека дорожнього руху. Проект організації дорожнього руху. Правила розроблення, побудови, оформлення. Вимоги до змісту). В розділі 10 (упровадження проекту (схеми) ОДР) ДСТУ 8752:2017 зазначається порядок впровадження схем організації дорожнього руху, а саме: -пункт 10.1 Проект (схема) ОДР, розроблений відповідно до цього стандарт, упроваджують на підставі наказу замовника або в іншому встановленому порядку. -пункт 10.2 Упровадження змін до схеми ОДР відбувається безпосередньо після їхнього погодження та затвердження в установленому порядку. -пункт 10.3 Проект (схема) ОДР, зміни до схеми вважають впровадженими, якщо всі ТЗОДР застосовані відповідно до затверджених проектних рішень, що підтверджено актом, складеним за результатами контрольної перевірки, за участі представників організації замовника та уповноваженого органу Національної поліції України. -пункт 10.4 Під час упровадження схеми ОДР насамперед потрібно виконати в повному обсязі ОДР на транспортних розв`язках та наземних пішохідних переходах. -пункт 10.5 Нагляд за впровадженням схеми ОДР та змін до схеми, а також контролювання стану ТЗОДР на дорозі здійснює власник дороги (або уповноважене ни: підприємство (організація))., Таким чином, підставою для встановлення ТЗОДР (дорожніх знаків) є рішення замовника (в населених пунктах - органа місцевого самоврядування) про впровадження затвердженої ним схеми організації дорожнього руху, а також дії безпосередньо спрямовані на впроваджень: - схеми ОДР на певній ділянці проїзної частини, вулиці в населеному пункті. Оскільки Відповідач не відноситься до органів місцевого самоврядування, то відповідне не може бути Замовником у вище зазначених діях по впровадженню схем ОДР. Відповідач може залучатися лише в якості підрядника при встановленні дорожніх знаків. Відповідач утримує встановлені дорожні знаки після передачі їх на баланс підприємства і не має ані повноважень, для самостійного прийняття рішень, ані грошових коштів для вчинення дій щодо встановлення нових дорожніх знаків, бо являється одержувачем бюджетних коштів на виконання міських цільових програм, затверджених рішенням Запорізької міської ради (п.4.6. Статуту). Всі дії стосовно заміни (відновлення) дорожніх знаків підприємством виконуються тільки відносно тих ТЗОДР, які знаходяться в господарському віданні підприємства та вийшли із ладу, тобто не придатні до подальшої експлуатації, при наявності відповідного фінансування з боку розпорядника бюджетних коштів. «Проект (схема) організації дорожнього руху на автомобільній дорозі по вул. Демократична в м. Запоріжжя» була виготовлена та затверджена в 2022 році, проте відсутні будь які дані про впровадження зазначеної схеми ОДР. Схожа ситуація і по «Проекту (схемі і організації дорожнього руху на автомобільній дорозі по вул. Радіаторна в м. Запоріжжя», яка була виготовлена та затверджена в 2023 році, проте відсутні будь які дані про впровадження зазначеної схеми ОДР. Проте, в серпні 2023 року Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Заводському району на баланс КП «Запоріжміськсвітло» по вул. Радіаторній було передано 4-й дорожні знаки 2.1. «Дати дорогу», які розташовані по вул. Радіаторній: -інв. № 112/07612 перед перехрестям з вул. Зразкова, напрямок руху від вул. Демократичні до вул. Зразкова; -інв. № 112/10741 перед перехрестям з вул. Демократичною, напрямок руху від вул. Зразкова до вул. Демократична; - інв. № 112/10496 та 112/08063 перед перехрестям з вул. Чудовою в обох напрямках руху. Вище зазначені дорожні знаки 2.1. «Дати дорогу» знаходяться в тим місцях, де вони були встановлені на момент передачі та перебувають в належному стані, тобто не потребують заміни або відновлення. Посадовою інструкцією на [PERSON] , який є начальника експлуатаційно-технічного району, не покладено прямого обов`язку щодо будівництва, реконструкції, ремонту, експлуатації та облаштування автомобільних доріг вулиць та залізничних переїздів, мостів, шляхопроводів, інших споруд, та безпосередню встановлення дорожніх знаків. Зазначеною посадовою інструкцією передбачено утримання та відновлення дорожніх знаків, що передбачає наявність тобто фактичне існування дорожніх знаків, які мають утримуватись на балансі підприємства, а в разі пошкодження мають бути відновлені. Дорожній знак 2.1. «Дати дорогу», який на думку Позивача, начебто мав бути встановлений по вул. Радіаторній перед перехрестям з вул. Демократичною, в напрямку руху від вул. Республіканської в бік вул. Демократичної, на баланс КП «Запоріжміськсвітло» не передавався, за відсутністю такого. Таким чином, неможливо відновити річ, якої не існує. В позовній заяві Позивач зазначає, що доказом вини відповідача у настанні ДТП та заподіянні шкоди є постанова Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2024 року. Дане твердження Позивача вважаємо необґрунтованим та помилковим виходячи наступного. Постановою Судді Заводського районного суду м. Запоріжжя Яцун О.С. від 23.12.2024 року провадження у справі про адміністративне правопорушення (№ 332/4867/24), що передбачене ч. 4 ст. 140 КУпАП відносно [PERSON] . 05.11.1951 закрито, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Вважаємо необхідним зазначити про те, що 07.11.2017 року Науково-консультативна рада при Вищому адміністративному суді України (далі НКР при В АСУ) прийняла Висновок «Щодо встановлення вини особи під час закриття провадження про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності». У Висновку зазначено, що п.7 ч. 1ст. 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення. Окрім того, логічне тлумачення абз. 1 ст. 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів це єдина необхідна підстава для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню у процесі розгляду справи про адміністративне правопорушення (ст. 280 КУпАП), у тому числі вини особи у його вчиненні. Таким чином, поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями. Прийняття двох таких взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, НКР при ВАСУ зроблено висновок, що під час закриття провадження у справах про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст.38 КУпАП, вина особи не встановлюється. Крім того, згідно роз`яснень наданих Верховним судом в постанові від 11.07.2018 року у справі №308/8763/15-а, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП. Відповідно до ст. 284 КУпАП, рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини. Вище зазначеною Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя по справі № 332/4867/24 [PERSON] не визнаний винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 140 КУпАП України, адміністративне стягнення та/або заходи впливу не застосовувались. На підставі викладеного, КП «Запоріжміськсвітло» вважає позовні вимоги [PERSON] до КП «Запоріжміськсвітло» про відшкодування шкоди необґрунтованими та безпідставними, а позовну заяву такою, яка не підлягає задоволенню. 21.05.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що у Відзиві відповідач помилково вважає, що він не є відповідальною особою за експлуатацію та утримання доріг. Вказане припущення Відповідача є його особистою думкою, яке нічим не підтверджене та суперечить доказам, які надані позивачем. Так у відповіді на адвокатський запит від 22.08.2024 року вих. № 1300/01-20 директор департаменту муніципального управління Запорізької міської ради повідомив, що згідно з Рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради N?133/20, N?133/21, N?133/22, N?133/23, N?133/24 від 02.03.2023 та N?73 від 15.02.2023, а також N?232 від 11.04.2023 «Про передачу в господарське відання комунальному підприємству електромереж зовнішнього освітлення «Запоріжміськсвітло» технічних засобів регулювання дорожнього руху (дорожніх знаків), розташованих по районам м. Запоріжжя» дорожні знаки були передні у господарське відання зазначеного комунального підприємства. Враховуючи зазначене, до повноважень КП «Запоріжміськсвітло» належить вжиття заходів щодо утримання та обслуговування знаків дорожнього руху, які знаходяться в господарському віддані. Згідно відповіді на адвокатський запит від 12.08.2024 року №187-ад, начальник УПП в Запорізькій області повідомив, що відповідно до статті 27 Закону України «Про дорожній рух» організація дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах, здійснюється із застосуванням технічних засобів інформаційно-телекомунікаційних та автоматизованих систем керування та нагляду за дорожнім рухом відповідно до правил і стандартів, а також на основі проектів і схем організації дорожнього руху, погоджених із відповідними підрозділами Національної поліції. Організація дорожнього руху здійснюється спеціалізованими службами, що створюються відповідними органами: на автомобільних дорогах, що перебувають у власності територіальних громад, - органами місцевого самоврядування; на інших автомобільних дорогах - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами; на залізничних переїздах - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки на залізничному транспорті. Згідно п. 3.1 статуту КП «Запоріжміськсвітло», наданого відповідачем разом з відзивом, «головною метою діяльності підприємства є задоволення потреб територіальної громади міста Запоріжжя … виконання робіт по будівництву, ремонту, монтажу, експлуатації технічних та інших засобів регулювання дорожнього руху…» Тож, твердження відповідача про те, що він не є відповідальною особою за експлуатацію та утримання доріг не відповідає дійсності та не підтверджується жодним доказом. Відповідач зазначає, що на його думку постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2024 року, [PERSON] не було визнано винним, оскільки провадження було закрите у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Відповідач має знати, що відповідно до законодавства, закриття провадження з цієї підстави не є реабілітуючою обставиною, а в самій постанові зазначено, що «В ході розгляду справи, судом встановлено, що вина [PERSON] доведена належними доказами…». Тож це твердження відповідача не має законного підґрунтя і є абсолютно безпідставним. На підставі викладеного, просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2025 залучено до участі у цивільній справі в якості співвідповідача Виконавчий комітет Запорізької міської ради. 05.08.2025 від представника відповідача Виконавчого комітету Запорізької міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що відповідно до статті 6 Закону України «Про дорожній рух» до компетенції міських рад та їх виконавчих органів, районних рад та районних державних адміністрацій у сфері дорожнього руху зокрема належить: виконання вимог законодавства та рішень органів виконавчої влади про дорожній рух і його безпеку; розробка, затвердження та реалізація міських і районних програм розвитку дорожнього руху та його безпеки; формування міських і районних фондів, у тому числі позабюджетних, для фінансування програм і окремих заходів, спрямованих на розвиток дорожнього руху та його безпеки; організація дорожнього руху на території міста і району згідно з відповідними генеральними планами, проектами детального планування та забудови населених пунктів, автоматизованих систем керування дорожнім рухом, комплексних транспортних схем і схем організації дорожнього руху та з екологічно безпечними умовами; організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів; керівництво та контроль за діяльністю підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання за виконанням вимог законодавства, рішень органів державної виконавчої влади про дорожній рух і його безпеку. Згідно ч.1-2 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Рішенням Запорізької міської ради від 07.12.2022 №75 затверджено Положення про департамент муніципального управління. Відповідно до Положення, Департамент муніципального управління Запорізької міської ради є виконавчим органом Запорізької міської ради. Відповідно до п. 2.1. Положення Метою діяльності Департаменту є також забезпечення належної експлуатації, утримання, проведення поточного та капітального ремонту, реконструкції та нового будівництва шляхів, організації засобів безпеки дорожнього руху а також забезпечення оформлення відповідних документів дозвільного характеру, укладання договорів та отримання інших, передбачених законодавством, погоджень чи дозволів в межах функціональних повноважень. Основним завданнями Департаменту є забезпечення належної експлуатації, проведення ремонту та будівництва внутрішньоквартальних доріг житлового фонду, забезпечення належної експлуатації, утримання, проведення поточного та капітального ремонту, реконструкції та нового будівництва шляхів, організація засобів безпеки дорожнього руху (п. 2.2.1.39 Положення). Отже співвідповідачем у справі № 332/2076/25 мігбути Департамент муніципального управління Запорізької міської ради, тоді як Виконавчий комітет Запорізької області повинен бути залучений у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів. В матеріалах справи відсутні відомості, чи були транспортні засоби застраховані, чи здійснювались страхові виплати, чи звертались учасники ДТП до страхувальників чи МТСБУ а також чи була відмова у страхових виплатах учасників ДТП. Такі відомості прямо впливають на підстави і предмет спору. 13.05.2024 року о 13 год. 33 хв. по вул. Демократичній біля буд. 79 в м. Запоріжжі, транспортний засіб ВАЗ 21150 під керуванням Позивача який рухався по другорядній дорозі, здійснив зіткнення з транспортним засобом Nissan Rogue Sport, який рухався по головній дорозі, який в свою чергу від удару виїхав на зустрічну смугу та скоїв зіткнення з транспортним засобом Daewoo Lanos. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкоджені, завдано матеріальних збитків, травмованих не має, тобто своїми діями порушив вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху. На Позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП. Заводським районним судом міста Запоріжжя розглянуто справу № 332/3102/24 про притягнення до адміністративної справи водія ВАЗ 21150 за ст. 124 КУпАП. Провадження у справі №332/3102/24 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відносно водія ВАЗ 21150, закрито у зв`язку із відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення (постанова суду від 18.12.2024). Постановою Запорізького апеляційного суду від 28.02.2025 залишено без змін Постанову судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2024. Також на розгляді Заводського районного суду м. Запоріжжя перебувала справа № 332/4867/24 щодо притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , начальника ЕТР №4 КП «Запоріжміськсвітло» за ч. 4 ст. 140 КУпАП. Постановою від 23.12.2024 по справі № 332/4867/24 закрито, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Виконавчий комітет Запорізької міської ради не був стороною у справах №332/3102/24 та № 332/4867/24. У справі №332/3102/24 суд першої інстанції дійшов таких висновків: «Проаналізувавши усі докази по справі, зокрема первинну та додаткові схеми місця ДТП та фототаблиці до них, з яких вбачається (навіть за наявності суперечностей у учасників пригоди), що місце зіткнення перебуває на розподільчій зеленій зоні, що узгоджується з поясненнями [PERSON] про те, що він перетнув дві смуги руху проїзної частини, суд доходить висновку, що виконання останнім вимог п. 16.11 ПДР, в даному випадку, не впливало на подію дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, виходячи з пояснень потерпілого [PERSON] , що на час виникнення для нього небезпеки, [PERSON], перебував на лівій полосі руху головної дороги, по якій він ( [PERSON] ) рухався, то дії останнього, на думку суду, за яких він застосував поворот ліворуч неможливо визнати такими, що відповідали дорожній обстановці. В даному випадку дорожньо- транспортної пригоди можливо було б уникнути, у разі якщо б потерпілий [PERSON] , дотримався допустимої швидкості руху, що викликає у суду сумніви, та шляхом виконання повороту праворуч, враховуючи при цьому пояснення останнього, що перешкоди були відсутні, та з огляду на ширину проїзної частини і характеристики (габарити) транспортних засобів, які дозволяли здійснити ці заходи. Дані висновки знайшли своє підтвердження і в апеляційній інстанції. Отже, відсутність знаку 2.1. «Дати дорогу» не є причиною даного ДТП, напроти, спричинення пошкоджень транспортному засобу відбулось в результаті наявності порушень дій збоку водії транспортних засобів. Щодо розгляду судової справи № 332/4867/24 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , начальника ЕТР №4 КП «Запоріжміськсвітло». Судом у справі № 332/4867/24 встановлено, що в діях [PERSON] вбачається склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 140 КУпАП. В ході розгляду справи, судом не надано жодної оцінки доказам, вини та причино-наслідковим зв`язкам між даним правопорушенням і ДТП закривши провадження у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Отже вина відповідача не встановлювалась. Наявність встановленого дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» на перехресті вул. Демократична з вул. Радіаторна було встановлено раніше за скоєне ДТП. Відомості щодо встановленого дорожнього знаку 2.1. у 2015 році підтверджуються знімком з гугл-карти. [PERSON] мешкає неподалік з місцям ДТП вже тривалий час, є водієм який зобов`язаний знати правила дорожнього руху і з великою ймовірністю, керуючи транспортним засобом, проїжджав перехрестя вул. Демократична з вул. Радіаторна у м. Запоріжжя. Тобто повинен був усвідомлювати як організовано дорожній рух на даному перехресті порівняно з сусідніми перехрестями, де також головною дорогою є рух по вул. Демократичній. Крім того в поведінці іншого учасника ДТП а саме водія Nissan Rogue Sport, також вбачаються дії, які слугували підставами для настання події. При заявлені вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди Позивач не пов`язує наявність моральної шкоди у зв`язку із каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Також відсутній причинний зв`язок між діями [PERSON] та ДТП, отже немає підстав для стягнення моральної шкоди. Згідно інструкції «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5) основними видами (підвидами) експертизи є зокрема Інженерно-технічна: інженерно-транспортна (автотехнічна, транспортно-трасологічна, залізнично-транспортна); дорожньо-технічна; будівельно- технічна; оціночно-будівельна; земельно-технічна; оціночно-земельна; експертиза з питань землеустрою; пожежно-технічна; безпеки життєдіяльності; гірничотехнічна; інженерно-екологічна; електротехнічна; комп`ютерно - технічна; експертиза електронних комунікацій, електротранспортна експертиза; експертиза технічного стану ліфтів; інженерно-механічна; водно-технічна; авіаційно-технічна; теплотехнічна експертиза (п.п. 1.2.2). Вид експертизи (експертного дослідження), яку було проведено судовим експертом Костильовим М.В. у наданому Позивачем експертному висновку зазначено «транспортно-товарознавча експертиза». В експертному висновку №1067 зазначено, що видане свідоцтво Костильову М.В. про присвоєння кваліфікації судового експерта № 865 від 11.10.2013 як безстрокове. Згідно інформації з державного Реєстру атестованих судових експертів Костильову М.В. свідоцтво експерта № 865 продовжено до 25.10.2022. Тобто на момент проведення експертизи, [PERSON] втратив право на проведення судових експертиз та експертних досліджень. Долучений до матеріалів справи експертний висновок №1067 від 04.04.2025 року не може братися судом до уваги. 21.05.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив ВК Запорізької міської ради, в якій зазначено, що Позивач не бачить підстав для залучення відповідачем Виконавчого комітету Запорізької міської ради, про що повідомляв суд у підготовчому судовому засіданні. Позивачу не відомі мотиви, з яких КП «Запоріжміськсвітло» ініціює залучення співвідповідача у справу, тим більше що саме підприємство не надало належного обґрунтування своєї позиції щодо визнання себе неналежним відповідачем. Відповідач помилково вважає, що відсутність у матеріалах справи інформації про наявність полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів може вплинути на підстави чи предмет спору. Відомості про чинність такого полісу є загальнодоступними та можуть бути перевірені будь-якою особою за номерним знаком транспортного засобу станом на будь-яку дату через офіційний ресурс МТСБУ (https://policy.mtsbu.ua/). Ця інформація однаково доступна і відповідачу, однак він не скористався цим інструментом, хоча мав таку можливість. Позивач наголошує, що правовідносини у даній справі не підпадають під регулювання Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки ДТП сталася не з вини водіїв транспортних засобів, а внаслідок протиправної бездіяльності посадової особи, відповідальної за належне утримання вулиць та доріг. Цивільно-правова відповідальність такої особи не була застрахована, а отже, положення зазначеного Закону у даному випадку не застосовуються і не впливають на вирішення спору по суті. Позивача дивує позиція Виконавчого комітету Запорізької міської ради, який, вважаючи себе неналежним відповідачем, водночас заперечує проти стягнення шкоди з КП «Запоріжміськсвітло». Намагаючись надати постановам судів у справах про адміністративні правопорушення власне, довільне тлумачення, відповідач помилково стверджує, що ДТП сталася з вини водія транспортного засобу, а не посадової особи КП «Запоріжміськсвітло». Позивач надав суду належне та повне обґрунтування позовних вимог саме до КП «Запоріжміськсвітло». Жодного водія учасника цієї ДТП не було визнано винним і не було притягнуто до відповідальності. Натомість у діях начальника ЕТР №4 КП «Запоріжміськсвітло» Дубицького О.М. судом було встановлено склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 139 КУпАП, а провадження у справі закрито на підставі ст. 38 КУпАП у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Зазначена постанова не була оскаржена Дубицьким О.М. і набрала законної сили. Позивач не пов`язує свої вимоги про відшкодування моральної шкоди з каліцтвом або ушкодженням здоров`я, оскільки отримав лише незначні травми та не звертався за медичною допомогою до закладів охорони здоров`я. Водночас він наполягає, що моральна шкода була завдана йому внаслідок протиправної бездіяльності начальника ЕТР №4 КП «Запоріжміськсвітло» [PERSON] , що призвела до пошкодження його майна та спричинила відповідні душевні страждання. Відповідач зазначає, що термін дії свідоцтва експерта [PERSON] закінчився 25.10.202 року в підтвердження чого надає роздруківку з реєстру атестованих судових експертів. Одночасно відповідач ігнорує застереження на цьому самому сайті про те, що з метою забезпечення судово-експертної діяльності в умовах воєнного стану в Україні Міністерством юстиції України видано наказ від 14.03.2022 № 1138/5 «Про деякі питання забезпечення судовоекспертної діяльності в умовах воєнного стану», зареєстрований Міністерстві юстиції України 16.03.2022 за № 326/37662 (далі Наказ). Згідно з пунктом 4 Наказу продовжено строк дії свідоцтв про присвоєння кваліфікації судового експерта судовим експертам, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, та судовим експертам науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України, які до введення воєнного стану в Україні подали заяви та документи для проходження атестації в Центральній експертно-кваліфікаційній комісії при Міністерстві юстиції України з метою продовження строку дії свідоцтв, а також свідоцтв про присвоєння кваліфікації судового експерта, строк дії яких закінчується у період дії воєнного стану, або протягом одного місяця після припинення чи скасування воєнного стану. Таким чином, твердження відповідача про нібито неможливість врахування судом висновку експерта № 1067 від 04.04.2025 року є безпідставними та необґрунтованими, оскільки дія свідоцтва експерта в силу прямої норми Наказу вважається продовженою. Відповідно, зазначений висновок експерта є належним та допустимим доказом розміру заподіяної шкоди. На підставі викладеного, просить суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі. У хвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2025 закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Комунального підприємства «Запоріжміськсвітло» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник Виконавчого комітету Запорізької міської ради судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому процесуальним законом порядку. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з учасниками справи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Отже, відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 344/16101/17. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Таким чином, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. Пред`явлення позову до неналежного відповідача або незалучення належного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18). Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений роботи те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України. Статтею 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. На створені міською радою виконавчі органи покладаються функції виконавчо-розпорядчої діяльності в різних сферах управління. Залежно від обсягу та характеру компенсації, всі управління, відділи й інші виконавчі органи поділяються на галузеві, функціональні і допоміжні. У встановленому законом порядку утворюються комунальні підприємства. Рішенням Запорізької міської ради від 07.12.2022 №75 (доступне за посиланням https://zp.gov.ua/upload/editor/departament_municipalnogo_upravlinnya.pdf) затверджено Положення про департамент муніципального управління (далі - Положення). Відповідно до Положення, Департамент муніципального управління Запорізької міської ради (далі - Департамент) є виконавчим органом Запорізької міської ради. Відповідно до п. 2.1. Положення Метою діяльності Департаменту є також забезпечення належної експлуатації, утримання, проведення поточного та капітального ремонту, реконструкції та нового будівництва шляхів, організації засобів безпеки дорожнього руху а також забезпечення оформлення відповідних документів дозвільного характеру, укладання договорів та отримання інших, передбачених законодавством, погоджень чи дозволів в межах функціональних повноважень. Основним завданнями Департаменту є забезпечення належної експлуатації, проведення ремонту та будівництва внутрішньоквартальних доріг житлового фонду, забезпечення належної експлуатації, утримання, проведення поточного та капітального ремонту, реконструкції та нового будівництва шляхів, організація засобів безпеки дорожнього руху (п. 2.2.1.39 Положення). Згідно з Рішенням виконавчого комітету ЗМР №133/20, №133/21, №133/22, №133/23, №133/24 від 02.03.2023 та №73 від 15.02.2023, а також №232 від 11.04.2023 «Про передачу в господарське відання комунальному підприємству електромереж зовнішнього освітлення «Запоріжміськсвітло» технічних засобів регулювання дорожнього руху ( дорожніх знаків), розташованих по районам м. Запоріжжя дорожні знаки були передані у господарське відання зазначеного комунального підприємства. Враховуючи зазначене, до повноважень КП «Запоріжміськсвітло» належить вжиття заходів щодо утримання та обслуговування знаків дорожнього руху, які знаходяться в господарському віданні. Отже, суд приходить висновку, що належним відповідачем по справі є КП «Запоріжміськсвітло», а отже ВК Запорізької міської ради є неналежним відповідачем. Судом встановлено, що 13.05.2024 о 13:11 год. за адресою: м. Запоріжжя, Заводський р-н, перехрестя вул. Демократичної та вул. Радіаторної (біля буд. 79 по вул. Демократичній) сталося ДТП за участю транспортних засобів ВАЗ 21150, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , Nissan Rogue, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та Daewoo Lanos, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Згідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 13.05.2024, серії ААД №904132, 13.05.2024 року о 13:33 год., [PERSON] , керуючи транспортним засобом ВАЗ 21150, державний номерний знак [NUMBER] , по вул. Демократичній біля буд. 79 в м. Запоріжжі та рухаючись по другорядній дорозі, не надав дорогу транспортному засобу, який рухався по головній дорозі, в результаті чого сталося зіткнення з транспортним засобом Nissan Rogue Sport, державний номерний знак [NUMBER] , під керування водія [PERSON] , який в свою чергу від удару виїхав на зустрічну смугу та скоїв зіткнення з транспортним засобом Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкоджені, завдано матеріальних збитків, травмованих не має, тобто своїми діями порушив вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху. Постановою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2024, справа № 332/3102/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відносно [PERSON] , [INFO] , закрито, у зв`язку із відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення. Постановою Запорізького апеляційного суду від 28.05.2025 постанову судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2024, якою провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України відносно [PERSON] , закрито у зв`язку із відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення - залишено без змін. Згідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 08.08.2024, серії ААД №886759, 13.05.2024 о 13-11 год. за адресою: м. Запоріжжя, Заводський р-н, перехрестя вул. Демократичної та вул. Радіаторної (біля буд. 79 по вул. Демократичній), [PERSON] , будучи посадовою особою (начальником ЕТР № 4 КП «Запоріжміськсвітло»), відповідальною за утримання та відновлення дорожніх знаків, не вжив своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху, а саме не встановив відсутні дорожні знаки пріоритету 2.1 «Дати дорогу», чим порушив вимоги п. 5.12.1.1, п. 5.12.1.4 ДСТУ 3587:2022, що спричинило ДТП за участю транспортних засобів ВАЗ 21150, д.н.з. [NUMBER] , Nissan Rogue, д.н.з. [NUMBER] та Daewoo Lanos, д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого було завдано матеріальну шкоду. Дії [PERSON] кваліфіковані за ч. 4 ст. 140 КУпАП. Постановою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2024, справа №332/4867/24, провадження №3/332/2774/24, яка має преюдиційне значення для справи, провадження у справі про адміністративне правопорушення, що передбачене ч. 4 ст. 140 КУпАП відносно [PERSON] , [INFO] закрито, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. В мотивувальній частині постанови судді зазначено, що в ході розгляду справи, судом встановлено, що провина [PERSON] доведена належними доказами: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 886759 від 08.08.2024; копією схеми місця ДТП; фототаблицями з місця ДТП; копією листа начальника УПП в Запорізькій області про надання інформації № 462 від 06.05.2024; посадовою інструкцією начальника ЕТР; актом обстеження ділянки вулично-шляхової мережі від 07.08.2024 та фототаблицями до нього; рапортом інспектора поліції від 08.08.2024; диском з фіксацією правопорушення, а також доказами, отриманими від сторін по справі та затребуваних судом: фототаблицями з перехрестявул. Демократичної та вул. Радіаторної в м. Запоріжжі; листом Департаменту муніципального управління Запорізької міської ради; 1300/01-20 від 22.08.2024; таблицею дорожньої розмітки; ДСТУ 3587:2022; листом Департаменту з питань ефективної роботи та розвитку комунальних підприємств Запорізької міської ради № 01-14/1920 від 18.12.2024. Відповідно до Висновку експерта з транспортно-товарознавчої експертизи [PERSON] від 01.04.2025 №1067 ринкова ( дійсна) вартість колісного транспортного засобу ВАЗ 21150, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] на дату оцінки, 13.05.2024 становить 107919,78 грн. Вартість відновлювального колісного транспортного засобу ВАЗ 21150, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] на дату оцінки, 13.05.2024 становить 105282,00 грн. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду наведено у статті 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, для відшкодування завданої майнової шкоди необхідно довести неправомірність поведінки особи; вину заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх зазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У цьому випадку саме на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди. Протиправна поведінка КП «Запоріжміськсвітло» бездіяльності, яка полягає у невиконанні вимог нормативно-правових акті щодо не вжиття своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху, а саме: не встановлення відсутнього дорожнього знаку пріоритету 2.1. "дати дорогу", що прямо входить до предмету їх діяльності. Внаслідок такої протиправної поведінки, яка порушує імперативні норми права, порушено права позивача на зручні і безпечні умови руху. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Завдання шкоди позивачу підтверджується матеріалами справи, зокрема, Висновком експерта з транспортно-товарознавчої експертизи [PERSON] від 01.04.2025 №1067, за яким встановлено розмір матеріального збитку завданого транспортному засобу ВАЗ 21150, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] . Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.12.2018 у справі №902/320/17). Посилання представника відповідача на те, що Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя по справі №332/4867/24 [PERSON] не визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 140 КУпАП, а отже його вина є недоведеною, що в свою чергу є самостійною підставою у відмові позову, суд вважає безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення. При вирішенні питання чи потрібно встановлювати вину та фактичні обставини вчиненого правопорушення при закритті провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП слід застосовувати системний аналіз положень КУпАП, зокрема зміст і мету відповідних норм. Так, стаття 9 КУпАП дає визначення поняттю адміністративного правопорушення (проступку) як протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Слід зауважити, що винність (у формі умислу або необережності) є обов`язковим елементом складу адміністративного правопорушення. Разом з цим, стаття 17 КУпАП визначає обставини, які виключають адміністративну відповідальність і визначає їх як перебування особи у стані крайньої необхідності, необхідної оборони або у стані неосудності. Окрім того, вчинення адміністративного правопорушення не завжди тягне за собою накладення адміністративного стягнення. Так, статтею 21 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, крім посадової особи, звільняється від адміністративної відповідальності з передачею матеріалів на розгляд громадської організації або трудового колективу, якщо з урахуванням характеру вчиненого правопорушення і особи правопорушника до нього доцільно застосувати захід громадського впливу. Крім того, статтею 22 КУпАП передбачена можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення з обмеженням усним зауваженням на її адресу. Також стаття 24-1 КУпАП передбачено за вчинення адміністративних правопорушень застосування заходів впливу до неповнолітніх у вигляді зобов`язання публічно або в іншій формі попросити вибачення у потерпілого; попередження; догани або сувора догани; передачі неповнолітнього під нагляд батькам або особам, які їх замінюють, чи під нагляд педагогічному або трудовому колективу за їх згодою, а також окремим громадянам на їх прохання, що не являється накладенням адміністративного стягнення. Стаття 247 КУпАП передбачає виключний перелік підстав для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, який включає в себе: відсутність події і складу адміністративного правопорушення; недосягнення особою на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку; неосудність особи, яка вчинила протиправну дію чи бездіяльність; вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони; видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення; скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність; закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу; наявність по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, постанови компетентного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, або нескасованої постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення, а також повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту; смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі. При цьому, підстави, передбачені у пунктах 1-4 ч. 1 ст. 247 КУпАП відносяться до реабілітуючих підстав закриття провадження, а тому закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з цих підстав вказує на невинуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення, за який вона притягалася до відповідальності. Підстави, передбачені у пунктах 5-9 ч. 1 ст. 247 КУпАП відносяться до нереабілітуючих підстав, оскільки підлягають застосуванню до осіб, які вчинили адміністративні правопорушення. Положеннями статті 284 КУпАП, якою визначені види постанов по справі про адміністративне правопорушення, відповідно до яких орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: (1) про накладення адміністративного стягнення; (2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; (3) про закриття справи. При цьому частиною 2 ст. 284 КУпАП розширюється перелік підстав для закриття провадження у справі і, відповідно, передбачаються додаткові підстави, а саме при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу. Отже, законодавцем передбачено можливість закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у випадках, коли особа не вчиняла адміністративне правопорушення або невинувата у його вчиненні, а також у випадку, коли особа винувата у вчиненні адміністративного правопорушення, але існують інші підстави для не накладення на неї адміністративного стягнення. Як зазначено вище, такі підстави закриття провадження умовно розділяють на реабілітуючі або нереабілітуючі підстави. Крім того, відповідно до статті 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Вчинення адміністративного правопорушення в деяких випадках тягне за собою виникнення цивільно-правових правовідносин, наприклад, пов`язаних із стягненням шкоди, заподіяної адміністративним правопорушенням або поновленням у правах тощо. Не встановлення вини особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, рівно як і не встановлення відсутності вини, може значно ускладнити або навіть зробити неможливим подальший розгляд цивільно-правового спору, пов`язаного з провадженням у справі про адміністративне правопорушення. Крім того, законодавцем розрізняється поняття «особа, яка вчинила адміністративне правопорушення» і «особа, яка піддавалася адміністративному стягнення». Неналежне застосування цих схожих, але все ж таки різних за своєю суттю понять може призвести до неправильного вирішення справи. З огляду на те, що закінчення строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП являється нереабілітуючою підставою закриття справи про адміністративне правопорушення, така підстава не може бути застосована до осіб, які не вчиняли адміністративного правопорушення, або їх вина у вчиненні адміністративного правопорушення не доведена у встановленому законом порядку. До таких осіб слід застосовувати реабілітуючі підстави закриття справи, передбачені п.п. 1-4 ст. 247 КУпАП. Отже, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, у будь-якому разі, суди (судді) мають забезпечити всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин, передбачених статтею 280 КУпАП. Судовий розгляд справи про адміністративне правопорушення та його закінчення не обтяжений строками, визначеними ст. 38 КУпАП, а передбачений ст. 277 КУпАП, що є гарантією всебічного, об`єктивного і повного з`ясування всіх обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, закриваючи справу у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП) і не встановлюючи фактичні обставини, зокрема вину особи та інші обставини, передбачені ст. 280 КУпАП, суд фактично відмовляється від здійснення своєї основної функції здійснення правосуддя. Крім того, суди, які закривають провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, посилаючись на відсутність повноважень на встановлення фактичних обставин справи (через закінчення строків, передбачених ст. 38 КУпАП), все одно встановлюють певні фактичні обставини, такі як час вчинення правопорушення, час виявлення правопорушення та час складання протоколу про адміністративне правопорушення. Таким чином, за вимогами ст. 280 КУпАП потрібно встановлювати всі обставини, передбачені цією статтею, зокрема вину особи, перевіряти правильність правової кваліфікації її дій, чи підлягає вона взагалі відповідальності та ін., оскільки в протилежному випадку, судове рішення про закриття провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП (яка є нереабілітуючою підставою) може порушити права особи, в діях якої відсутній склад правопорушення, відсутні докази її вини чи навіть події правопорушення. В таких випадках особа розраховує на судове рішення, яким вона буде реабілітована, яким буде визнана невинуватою, тобто на закриття провадження з реабілітуючих підстав. Закрити провадження з нереабілітуючих підстав або звільнити від відповідальності, можливо лише винувату особу в діях якої є склад правопорушення, в іншому випадку прийняття такого рішення є свавільним. З огляду на це, суддя при розгляді справи має встановити об`єктивні обставини адміністративного правопорушення, дослідити всі наявні докази у порядку встановленому КУпАП та дати їм належну оцінку і прийти до висновку про винуватість або невинуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Таким чином, системний аналіз норм КУпАП вказує на те, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП можливо виключно у разі встановлення винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення. Крім того, правова позиція про необхідність встановлення вини при закритті провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП існувала та застосовувалась на практиці уже протягом тривалого часу. Так, існувала практика Верховного Суду України з приводу необхідності встановлення вини особа при закритті справи за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, приклад постанови Голови Верховного Суду України від 17 червня 2004 року та від 19 квітня 2005 року. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. На підставі викладеного, суд вважає, що вина посадової особи Комунального підприємства «Запоріжміськсвітло» у вчиненні порушення вимог п. 5.12.1.1, п. 5.12.1.4 ДСТУ 3587:2022, що спричинило ДТП за участю транспортних засобів ВАЗ-21150, д.н.з. [NUMBER] , Nissan Rogue д.н.з. [NUMBER] та Daewoo Lanos д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого учасникам ДТП завдано матеріальну шкоду є встановленою та не підлягає доведенню. На підставі викладеного, з урахуванням Висновку експерта з транспортно-товарознавчої експертизи [PERSON] від 01.04.2025 №1067 з Комунального підприємства «Запоріжміськсвітло» підлягає стягненню сума матеріального збитку у розмірі 105282,00 грн. Суд не приймає до уваги посилання представника ВК Запорізької міської ради, щоДолучений до матеріалів справи експертний висновок №1067 від 04.04.2025 року не може братися судом до уваги, оскільки згідно інформації з державного Реєстру атестованих судових експертів Костильову М.В. свідоцтво експерта № 865 продовжено лише до 25.10.2022, оскільки Міністерством юстиції України видано наказ від 14.03.2022 № 1138/5 «Про деякі питання забезпечення судовоекспертної діяльності в умовах воєнного стану», зареєстрований Міністерстві юстиції України 16.03.2022 за № 326/37662 (далі Наказ). Згідно з пунктом 4 Наказу продовжено строк дії свідоцтв про присвоєння кваліфікації судового експерта судовим експертам, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, та судовим експертам науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України, які до введення воєнного стану в Україні подали заяви та документи для проходження атестації в Центральній експертно-кваліфікаційній комісії при Міністерстві юстиції України з метою продовження строку дії свідоцтв, а також свідоцтв про присвоєння кваліфікації судового експерта, строк дії яких закінчується у період дії воєнного стану, або протягом одного місяця після припинення чи скасування воєнного стану. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 по справі №815/7401/16. Для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Кожна із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування завданої шкоди. Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнення її з відповідача, позивач посилався на те, що у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу він впродовж тривалого часу не має можливості ним користуватись, тому змушений змінити свій звичайний уклад життя, докладати додаткових зусиль для організації пересування по місту для особистих потреб та потреб родини, користуватися громадським транспортом та витрачати кошти на таксі. Також для відновлення порушеного права позивач був змушений звертатися до експерта авто товарознавця, за правничою допомогою до адвоката та до суду, витрачати на це свій час та відчувати від цього додаткове моральне навантаження та стрес. З урахуванням обставин справи, ураховуючи вимушені зміни у звичному режимі позивача, тяжкість та глибину страждань, пов`язаних з пошкодженням автомобіля, виходячи із принципів розумності, співмірності й справедливості, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача Комунального підприємства «Запоріжміськсвітло» на користь позивача в рахунок компенсації моральної шкоди у сумі 10000,00 грн. є обґрунтованою. Цей розмір відповідає критерію розумності та справедливості, не призведе до збагачення позивача за рахунок відповідача, який є бюджетною установою й не поставить відповідача в край тяжке майнове становище. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В рамках даної справи позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як інвалід ІІ групи. Відтак, у зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі з відповідача Комунального підприємства «Запоріжміськсвітло» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. за позовну вимогу майнового характеру та 3028,00 грн. за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Отже, з відповідача Комунального підприємства «Запоріжміськсвітло»на користь позивача підлягає до стягнення сума у розмірі 3500,00 грн., сплачена останнім за проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 01.04.2025 №1067. Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини друга-четверта статті 137 ЦПК України). На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником надано: договір про надання правничої допомоги №4/ц-1166-ЗП від 03.03.2025, в п.3.2 якого визначено, що При укладанні договору клієнт зобовязується сплатити гонорар Адвокату у розмірі 10000,00 грн., який є платою за виконану роботу. Відповідно до Квитанції до прибуткового касового ордеру №4 від 03.03.2025 [PERSON] сплатив Адвокату Рощину В.В. 10000,00 грн. на виконання договору №4/ц-1166-ЗП від 03.03.2025. Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Суд зауважує що, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Представник відповідача КП «Запоріжремсервіс» в поданому відзиві та під час розгляду справи не заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. Суд з урахуванням категорії справи, загальну кількість судових засідань та участь в них представника позивача, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, обсяг наданих позивачу адвокатом послуг, з урахуванням засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, приходить до переконання, що вимога позивача щодо стягнення на його користь з відповідача Комунального підприємства «Запоріжміськсвітло» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. підлягає задоволенню Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, тривалості судового розгляду, складності справи та необхідних процесуальних дій, які вчинені представником позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial