Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

09 вересня 2025 року Дніпровська міська рада звернулася до суду, із зазначеним позовом до відповідачки [PERSON] , визначивши третіми особами Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, а також КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради із вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а. с. 1-8). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що будівля гуртожитку за адресою [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. В зазначеній кімнаті [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] з 05.07.2012 року, на яку був відкритий особовий рахунок № [NUMBER] у КП«Жилсервіс-5» ДМР з 01.08.2014 року та не дійсний на теперішній час. Особовий рахунок закритий з 01.09.2019 року, борг відсутній. Зі слів сусідів, відповідачка за даною адресою не мешкає більш як 5 років. Вважає, що відповідачка повинна бути знята з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою. Тому, враховуючи викладене, прохає суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням у кімнаті [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24 вересня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, та призначено судове засідання на 12 годину 45 хвилин 07 жовтня 2025 року (а. с. 32), яка надіслана учасникам справи 24 вересня 2025 року за вихідним № 23354/25-вих/2/204/4483/25 (а. с. 33). Представниця позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, причини неявки суду невідомі (а. с. 89). Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що з 05 липня 2012 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (койко-місце), що підтверджується довідкою №299 КП «Жилсервіс-5» ДМР (а. с. 11). З інформаційної довідки №429956545 від 04 червня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна убачається, що гуртожиток за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради (а. с. 18). Відповідно до Довідки № 9/13-140 від 01 травня 2025 року КП «Жилсервіс-5» ДМР, на ім`я [PERSON] , що у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , відкритий особовий рахунок № [NUMBER] на одну особу з 01 серпня 2014 року та не дійсний на теперішній час, особовий рахунок закритий з 01 вересня 2019 року, борг відсутній (а. с. 17). [PERSON] , [INFO] , зі слів сусідів не мешкає більше п`яти років у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актами комісії КП «Жилсервіс-5» про обстеження кімнати у гуртожитку від 07 лютого 2024 року (а. с. 12), від 25 червня 2024 року (а. с. 13), від 04 березня 2025 року (а. с. 14) та від 11 листопада 2025 року (а. с. 75). Із відповіді №19/93183-25 від 25 листопада 2025 року Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби убачається, що [PERSON] , [INFO] , в період з 01 січня 2019 року по 25 листопада 2025 року (станом на 09:33) державний кордон України не перетинала (а. с. 71). Відповідно до відповіді № 2107695 від 09 грудня 2025 року з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери щодо отримання інформації про ВПО, убачається, що за результатами запиту [PERSON] , 10 липня 1992 року, довідки ВПО відсутні (а. с. 74). Згідно з відповіддю № 69/31,24-19 від 10 січня 2026 року Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі, в Державному реєстрі актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , не виявлено (а. с. 91). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Це вимога власника (негаторний позов), який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні та вимагає від відповідача припинити протиправні дії щодо свого майна, які не пов`язані із порушенням володіння. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Таким чином, за наявності будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права з негаторним позовом. Такі правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21 та від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19. Судом встановлено, що позивач є власником будівлі гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , який звернувся до суду з даним позовом, оскільки він не втратив володіння належним йому нерухомим майном, але вважає що наявні перешкоди у користуванні та розпорядженні останнім, що відповідає приписам статей 386, 391 ЦК України. Водночас судом також встановлено, що [PERSON] вселилася і проживала у кімнаті [ADDRESS] , власником якого є позивач, ще у 2012 році, однак фактично більше п`яти років за вказаною адресою не мешкає, власних речей за вказаною адресою не має, комунальні послуги не сплачує, що у повній мірі підтверджується матеріалами справи. Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Вимогами ст. 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивач є власником домоволодіння [ADDRESS] , в якому без достатніх підстав на теперішній час зареєстрована відповідачка, проте за місцем реєстрації остання тривалий час не мешкає, комунальні послуги за вказаною адресою не сплачує, власних речей там не має, чим порушує майнові права позивача, у зв`язку з чим, суд доходить переконливого висновку про те, що вимога позивача Дніпровської міської ради до відповідачки [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням у кімнаті гуртожитку, є законною та обґрунтованою, а відтак позовні вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що є самостійною підставою для зняття такої особи з реєстрації в цьому житлі, підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню шляхом визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у кімнаті [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки на користь позивача понесені ним судові витрати у сумі 3028 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved