Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

до суду звернулись позивачі із позовом до Сєвєродонецької міської військової адміністрації, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті сина, [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивачі та їх син, [PERSON] , отримали квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтво про прав власності на житло від 24 травня 1994 року. Син, [PERSON] , [INFO] помер. Питанням спадкування частки квартири за вказаною адресою, що належала померлому сину їх не турбувала. З початком бойових дій у 2022 році, у зв`язку з окупацією м. Сєвєродонецьк, позивачі були вимушені покинути свою домівку, яку було пошкоджено. Під час відновлення документів, які необхідні для компенсації за пошкоджене (зруйноване) житло, встановлено, що вказана квартира відсутня в Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Постановою державного нотаріуса Вінницької державної нотаріальної контори Берещук О.В. від 08.04.2024 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, оскільки об`єкт нерухомого майна знаходиться в населеному пункті, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та немає можливості отримати відомості щодо реєстрації права власності щодо вказаної квартири. Рішенням державного реєстратора позивачам відмовлено в проведенні реєстрації права власності на вказану квартиру відмовлено з аналогічних підстав. З огляду на викладене, позивачі звернулись із позовом про визнання права власності на частку спірної квартири, що належала померлому сину в порядку спадкування за законом. Ухвалою Самарівського (до перейменування Новомосковського) міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 05 травня 2025 року, в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України, витребувано у Першої Вінницької державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] .- 15 вересня 2025 ухвалою суду, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явились, просили проводити розгляд справи за їх відсутності, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача, адвокат Лимар А.В., в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв та клопотань не позвав. Відповідач, Сєвєродонецька міська військова адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду даної цивільної справи, в порядку ст. 14 ЦПК України, в судове засідання не з`явилась, правом на надання відзиву на позов не скористалась, будь-яких заяв та клопотань до суду не надходило. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, прзначеній до розгляду на 15 січня 2026 року, є дата складення повного судового рішення 20 січня 2026 року. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Так, позивачі, [PERSON] та [PERSON] , з 22 липня 1989 року перебувають у шлюбі, про що здійснено актовий запис за № 689 22 липня 1989 року та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . У шлюбі у позивачів, [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 20 березня 2024 року (видане повторно), актовий запис здійснений Сєвєродонецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Луганській області № 151 від 31 січня 1990 року. Позивачі, [PERSON] та [PERSON] , та їх син [PERSON] отримали у спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , площею 69, 6 кв.м. що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24 травня 1994 року, видане Житлово-комунальною конторою концерна «Луганськострой» на підставі розпорядження за № 67 від 24 травня 1994 року. Право власності [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] зареєстровано Сєвєродонецьким підприємством «Бюро технічної інвентаризації» 18 серпня 1994 року в реєстровій книзі за № 2544. Встановлено, що [INFO] , у віці 16 років, помер [PERSON] , про що здійснено актовий запис № 1096 від 30 серпня 2006 року та видано свідоцтво про смерть (повторно) від 12 січня 2024 року серії [NUMBER] . Після смерті сина, батьки [PERSON] та [PERSON] , проживали у квартирі за вказаною вище адресою, спадщину після спадкодавця не оформлювали. Постановою державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори Берещук О.В. від 08 квітня 2024 року за № 4521/02-31 позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири [ADDRESS] , після смерті сина [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки об`єкт нерухомого майна знаходиться в населеному пункті, на території якого орган державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та немає можливості отримати відомості з інвентарної справи що вказана вище квартири, зокрема для підтвердження реєстрації права власності та відомості про актуальну технічну характеристику вищевказаної квартири, а також не можливо встановити повне коло спадкоємців. Відповідно до відповіді Першої Вінницької державної нотаріальної контори від 17.06.2025 за № 1016/01-16, відомості щодо заведеної спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] , відсутні, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 81544494 від 17 червня 2025 року. Позивач [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] по теперішній час, про що свідчить копія паспорта [PERSON] (дата реєстрації 29 вересня 1994 року), відповідь з Єдиного демографічного реєстру за № 2054846 від 27.11.2025 щодо реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (дата реєстрації 08 квітня 2005 року) та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 18.06.2022 за № 529-5000436034 та від 18.03.2022 за № 529-5000435995. Отже, спадщину після померлого [PERSON] , , яка була зареєстрована на момент смерті за адресою: [ADDRESS] фактично прийняли позивачі, оскільки були зареєстрований разом з померлим на день його смерті. Протягом встановленого законом строку [PERSON] та [PERSON] не відмовлялися від прийняття спадщини. Відомості про інших спадкоємців відсутні. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є кватира, частка у праві власності на нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до норм ст.ст.1258, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно зі ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. За змістом ст.ст.1296,1297ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно зі ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, що є підставою для задоволення позовних вимог. Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України в контексті ст.1216 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо. Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц. При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19. Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли підтвердження заявлені позивачем в обґрунтування його вимог фактичні обставини, зокрема, факт смерті спадкодавця [PERSON] , сина позивачів, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останньому спадкового майна, до якого входить і право власності на 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , фактичне прийняття позивачами спадщини, з огляду на постійне проживання останнього з спадкодавцем на момент його смерті, а також відсутність спадкоємців першої черги. Отже, суд приходить до висновку, що саме позивачі набули право на належну спадкодавцю (синові) спадщину, а саме 1/3 частину зазначеної вище кватири у рівних частках (по 1/6 частки). За таких обставин позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved