Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Позивач, Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова Група "Оберіг" через свого представника адвоката Войціховського Антона Віталійовича, звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів в порядку регресу, в якому позивач просив суд стягнути з відповідача 103 129, 25 грн., з яких: сума виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 92 353,00 грн.; інфляційні втрати в розмірі 366,83 грн.; пеня в розмірі 9 490,94 грн.; 3 % річних в розмірі 918,48 грн, також просив стягнуту на свою користь понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн.; понесені витрати на правову допомогу у розмірі 7 300,00 грн Вимоги обґрунтовує тим, 10.04.2024 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу HYUNDAI SONATA, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , під керуванням відповідача, та транспортного засобу VOLKSWAGEN JETTA, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , унаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Позивач посилається на те, що постановою суду відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з порушенням правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Крім того, у позовній заяві зазначено, що на момент настання ДТП відповідач не мав права на керування транспортними засобами, що підтверджується постановою Центрального районного суду м. Миколаєва у справі № 490/3182/24 та відповіддю Головного сервісного центру МВС, згідно з якою станом на 10.04.2024 року в Єдиному державному реєстрі МВС відсутні відомості про видачу посвідчення водія на ім`я відповідача. Як зазначає позивач, цивільно-правова відповідальність відповідача на дату настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № EP-219004549. У позові вказано, що відповідно до ремонтної калькуляції вартість відновлювального ремонту транспортного засобу VOLKSWAGEN JETTA з урахуванням зносу та без урахування ПДВ становить 95 353,82 грн. Разом з тим 10.07.2024 року між потерпілою особою та страховиком було узгоджено розмір страхового відшкодування у сумі 92 353,00 грн, що підтверджується заявою про виплату страхового відшкодування. На підставі зазначеної заяви та матеріалів страхової справи позивачем здійснено виплату страхового відшкодування у вказаному розмірі, що підтверджується платіжною інструкцією. Позивач зазначає, що 25.04.2025 року відповідачу було направлено досудову вимогу про відшкодування виплачених коштів у порядку регресу, однак станом на день звернення до суду грошові кошти відповідачем не сплачені. З урахуванням викладеного позивач просить стягнути з відповідача 92 353,00 грн, як суму виплаченого страхового відшкодування, 366,83 грн інфляційних втрат, 9 490,94 грн пені, 918,48 грн трьох відсотків річних, що разом становить 103 129,25 грн, а також судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 7 300,00 грн. Посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку понесені позивачем витрати не відшкодовує та грошові кошти не сплачує, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права. Ухвалою суду від 16.10.2025 року провадження по зазначеній справі було відкрито та справа призначена до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копію ухвали надіслано сторонам. Одночасно запропоновано відповідачу у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Корабельного районного суду міста Миколаєва заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов. Сторони, повідомлені своєчасно та належним чином, у судове засідання, призначене на 20.01.2026 року, не з`явилися. 21.10.2026 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Крендельової О.С., надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , у судове засідання, призначене на 20.01.2026 року, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялась ухвала про відкриття провадження, позовна заява з додатками, які повернулись з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд доходить таких висновків. Судом встановлено, що 10.04.2024 року о 11:30 год. на перехресті вул. Артилерійській та вул. Великої Морської в м. Миколаєві водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Hyundai Sonata», номерний знак [NUMBER] , був неуважний, не слідкував за зміною дорожньої обстановки, виїхав на перехрестя з другорядної дороги, позначеної дорожнім знаком 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», не надавши перевагу у русі транспортному засобу «Volkswagen Jetta», номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головній дорозі. Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків. 13.06.2024 року постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.06.2024 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124 та частиною п`ятою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) гривень, на користь держави. Зазначеною постановою також визначено, що адміністративне стягнення застосовано без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки такого права він не мав, та без конфіскації транспортного засобу, власником якого він не є. Постанова набрала законної сили, відомості про оскарження постанови суду відсутні. В результаті зазначеної ДТП було пошкоджено транспортний засіб «Volkswagen Jetta», номерний знак [NUMBER] , що підтверджується Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва. Пошкоджений у вказаній дорожньо-транспортній пригоді транспортний засіб «Volkswagen Jetta», номерний знак [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Цивільна-правова відповідальність транспортного засобу, яким керував відповідач автомобіля марки "HYUNDAI SONATA", державний номерний знак [NUMBER] , на дату настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди була застрахована юридичною особою ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № EP-219004549. 10.07.2024 року власник пошкодженого застрахованого транспортного засобу [PERSON] , звернулась до позивача ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» з заявою на виплату страхового відшкодування. Відповідно до ремонтної калькуляції вартість відновлювального ремонту транспортного засобу VOLKSWAGEN JETTA з урахуванням зносу та без урахування ПДВ становить 95 353,82 грн. 10.07.2024 року між потерпілою особою та страховиком було узгоджено розмір страхового відшкодування у сумі 92 353,00 грн, що підтверджується заявою про виплату страхового відшкодування. Згідно з страховим актом № 49356/1 від 18.07.2024 року сума страхового відшкодування складає 92 353,00 грн. Відповідно до платіжного доручення № 29912 від 18.07.2024 року ТДВ "СГ "Оберіг" було виплачено [PERSON] грошові кошти у розмірі 92 353,00 грн., згідно страхового акту № 49356/1 від 18.07.2024 року. У відповідності з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, вина відповідача у вчинені дорожньо-транспортної пригоди за ст.124, ст. 126 КУпАП є встановленою та не підлягає доведенню. У відповідності до ст. 20 Закону України «Про страхування», при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування, розмір якого визначається умовами договору. Статтею 1166 ЦК України встановлено, що шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір оренди, підряду тощо) володіє транспортним засобом. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою(страховим відшкодуванням). При цьому за змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до п.п. в) п.п. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наведене, оцінюючи надані докази та вищенаведені законодавчі норми, беручи до уваги, що страховою компанією ТДВ «СГ Оберіг», якою застраховано цивільно-правова відповідальність відповідача було виплачено потерпілій особі завдані збитки у сумі 92 353,00 грн., суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог позивача про стягнення витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, в сумі 92 353,00 грн. Щодо стягнення пені, 3 % річних, інфляційних. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що: наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач, зазначаючи, що відповідач порушив грошове зобов`язання, яке на його думку є підставою для нарахування пені, інфляційних, 3 % річних, надає письмову вимогу ТзДВ «СГ «Оберіг» адресовану [PERSON] , вих.№49356/1 від 23.04.2025 року, про виплату грошових коштів на рахунок страхової компанії як суму страхового відшкодування. Разом з тим, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять належних доказів направлення її на адресу відповідача, та отримання ним вказаної вимоги. Наданий на підтвердження відправлення вимоги список відправлення не містить відомостей, що саме відправлялось на адресу відповідача. Оскільки наведені обставини мають істотне значення для визначення моменту, з якого може обчислюватися строк нарахування трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені, за відсутності належних доказів вручення вимоги суд не вбачає підстав вважати, що відповідач допустив порушення грошового зобов`язання. Крім того, позивачем не доведено наявності між сторонами договірних правовідносин у частині встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання, а також належним чином не обґрунтовано заявлену вимогу про її стягнення у позовній заяві. При цьому, згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. За таких обставин, обов`язок щодо несвоєчасної сплати страхового відшкодування законодавець покладає саме на страховика. Крім цього, відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 № 4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Відтак, відсутні підстави для стягнення з відповідача пені, 3 % річних, та інфляційних витрат. Щодо відшкодування судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Нормами ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки позивач просив стягнути з відповідача 103 129,25 грн., але суд дійшов висновку про часткове задоволення, а саме в розмірі 92 353,00 грн., відповідно з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 2169,28 грн. (2422,40*92 353,00/103 129,25) судового збору. У позовній заяві позивач також просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 300, 00 грн. З огляду на це, суд вважає за необхідне зазначити, що до витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, розподіляються між сторонами також на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 7 300,00 грн. підтверджуються: Договором про надання професійної правничої допомоги від 16.07.2025 року, Акт прийму-передачі наданих послуг №49356 до Договором про надання професійної правничої допомоги від 16.07.2025 року, з детальним описом виконаних робіт, попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат на правову допомогу, в якому зазначається найменування послуги та кількість витрачених годин та їх вартість, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Войціховського А.В. від 28.02.2020 року, серія ВЛ № 1208 Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Враховуючи те, що позовні вимоги були задоволені частково, суд вважає за належне стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог в сумі 6 537,20 грн. (7 300,00*92 353,00/103 129,25). Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення».

Outcome: approved