Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Представник ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» Макєєв В.М. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 1314375 від 18.02.2024 року у розмірі 118285грн. 00 коп. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем було укладено кредитний договір, на підставі якого відповідач отримав кошти в розмірі 8500 грн шляхом зарахування їх на карту № [NUMBER] , строк кредитування становить 360 днів, процентна ставка 2,5 % від суми кредиту кредиту за кожний день протягом терміну дії договору. 28.02.2024 було укладено додаткову угоду до договору № 1314375, якою сторони домовились збільшити суму кредиту на 3500,00 грн, денна процентна ставка складає 2,48 %. 18.12.2024 ТОВ «Селфі Кредит» передало право вимоги за кредитним договором № 1314375 від 18.02.2024 ТОВ «УМ Факторинг» на підставі договору факторингу № 18/12/24 від 18.12.2024. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.09.2025 справу прийнято до провадження Чернігівського районного суду Чернігівської області та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 26.09.2025 представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій просили стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 12000 грн, 3028 грн судового збору та 6000 грн витрат на правничу допомогу. З урахуванням положень ст.49 ЦПК України, думки учасників справи, в судовому засіданні 27.01.2026 протокольно ухвалено про прийняття заяви про зменшення позовних вимог до розгляду. 19.11.2025 представником відповідача надано відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн, вказуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів, відповідач намагався врегулювати питання в досудовому порядку, направляючи довідку про перебування на військовій службі з метою звільнення від сплати відсотків. Заперечувала понесені витрати на правничу допомогу, вказуючи, що останні не підтверджені доданими доказами. Представник позивача 22.11.2025 надав відповідь на відзив, в якій просив задовольнити вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та відмовити в задоволенні понесених витрат відповідача на правничу допомогу. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги на суму 12000 грн тіла кредиту, які просив стягнути. Просив стягнути витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн та відмовити відповідачу у стягненні витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн. Представник відповідача в судовому засіданні визнала позовні вимоги на суму 12 000 грн тіла кредиту, просила відмовити позивачу в стягненні понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн, оскільки відповідач намагався врегулювати питання в досудовому порядку та позивач не поніс би таких витрат, також вказала, що витрати стягуються за написання позовної заяви, яка подана позивачем. Просила стягнути витрати на надання правничої допомоги з позивача на користь відповідача. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. 18 лютого 2024 року між ТОВ "Селфі кредит" та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 1314375 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort». Договір укладено в електронному форматі відповідно до Закону України "Про електронну комерцію". За вказаним договором відповідач отримав позику в розмірі 8500 грн строком на 360 днів шляхом переказу на його банківську картку № [NUMBER] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% в день (а.с. 24-27). Кредитний договір підписано електронним підписом Х259 шляхом використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису). Згідно виписки по картковому рахунку, яка надана АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» 15.10.2025, на карту відповідача [PERSON] за № [NUMBER] 18.02.2024 зараховано 8500 грн.( 76-82) Здійснення зарахування 8 500 грн на картку № [NUMBER] 18.02.2024 також підтверджено повідомленням ТОВ «Пейтек». (а.с.29) 28.02.2024 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та [PERSON] укладено додаткову угоду до Договору № 1314375 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» від 18.02.2024, якою сторони домовились збільшити суму кредиту на 3500 грн, денна процентна ставка складає 248 % в день. Згідно виписки по картковому рахунку, яка надана АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» 15.10.2025, на карту відповідача [PERSON] за № [NUMBER] 28.02.2024 зараховано 3500 грн. ( а.с.76-82) Здійснення зарахування 3 500 грн на картку № [NUMBER] 28.02.2024 також підтверджено повідомленням ТОВ «Пейтек». (а.с.30) 18 грудня 2024 року ТОВ "Селфі Кредит" передала право вимоги за кредитним договором №1314375 від 18.02.2024 року ТОВ "УМ Факторинг" на підставі договору факторингу №18/12/24 від 18 грудня 2024 року. На підтвердження чого до договору факторингу надано витяг з акту приймання-передачі реєстру боржників, копія платіжної інструкції. (а.с. 11, 18-23,35). Обгрунтовуючи позовну заяву, ТОВ «УМ Факторинг» зазначало, що відповідачем порушені умови кредитного договору, у зв`язку із чим виникла заборгованість у розмірі 118285,00 грн. Враховуючи укладений договір факторингу, позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Позивачем було зменшено розмір позовних вимог, тому заборгованість відповідача складає 12000 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на викладене, договір з використанням електронного підпису є правомірними, та вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18. З наданих матеріалів вбачається, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису. Отже, судом встановлено, що укладений договір від 18.02.2024 № 1314375 відповідає вимогам закону та є обов`язковим до виконання. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення, а іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу). ТОВ «Ум Факторинг» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за кредитним договором № 1314375 від 18.02.2024 до [PERSON] , на підтвердження чого у справі наявні всі належні та допустимі докази, а саме договір факторингу, витяг з акту приймання-передачі реєстру боржників, платіжна інструкція. За даних обставин суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 12 000 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду через «Електронний суд» позивачем було сплачено 2422,40 грн судового збору, які і підлягають стягненню з відповідача. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надані: копія договору про надання правничої допомоги № 141 від 29 січня 2025 року, детальний опис робіт по договору про надання правової допомоги, додаткову угоду № 1 до договору № 141 про надання правової допомоги від 29.01.2025, Акт виконаних робіт від 16.03.2025, платіжна інструкція про перерахування 6000 грн. (а.с. 10, 12-13, 14, 36). З урахуванням доводів позову, відзиву, наданих документів, часу затраченого адвокатом на виготовлення позовної заяви, складності справи, що не є справою значної складності, з урахуванням ціни позову, значного зменшення в подальшому суми заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про зменшення розміру витрат на оплату професійної правничої допомоги до 2 000 грн. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача, то понесені відповідачем витрати на надання професійної правничої допомоги не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved