Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 17.01.2022, просить визнати за [PERSON] право власності на ідеальних часок квартири [ADDRESS] в порядку спадкування на обов`язкову частку у спадковому майні, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що після смерті матері позивача- [PERSON] , яка померла [INFO] відкрилась спадщина, однак мати склала заповіт на ім`я своєї сестри [PERSON] . Позивач є особою з інвалідністю та відповідно до статті 1241 ЦК України відноситься до повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця, а отже має право на обов`язкову частку у спадщині, тобто половину частки, яка належала б її у разі спадкування за законом. Приватним нотаріусом позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язку частку у спірному майні. Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 10.01.2022 позовну заяву залишено без руху. 20.01.2022 позивачем подано заяву про зміну предмета позову( а.с.46-51). Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 21.01.2022 справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 20.04.2022 представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому вимоги позову відповідач не визнає, посилається на те, що відсутне рішення про інвалідність позивача, долучене до позову рішення містить відомості про відмову у наданні статусу інваліда та констатовано наявність каліцтва у сфері здоров"я , ступінь якого виключає визнання інвалідом. 07.07.2022 судом витребувано матеріали спадкової справи. Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 29.09.2022 постановлено звернутися із судовим доручення про надання правової допомоги до компетентного органу Федеративної Республіки Німеччини для з`ясування норм іноземного права щодо питання встановлення інвалідності громадянці [PERSON] , [INFO] , проживаючої [ADDRESS] . Доручено компетентному суду або іншому компетентному органу Федеративної Республіки Німеччини витребувати з Департаменту землі з соціальних питань пенсійного забезпечення |PF 60 15 51|14415 Потсдам, Земля БРАНДЕНБУРГ (або іншого уповноваженого на надання відповідних відомостей органу) відомості про те, чи визнана [PERSON] , [INFO] , непрацездатною особою згідно рішення Федерального управління з питань соціального захисту у м. Потсдам від 26.01.2016 року, справа № 3403-Gru-10234109, чи мала статус непрацездатної особи, чи визнана [PERSON] , [INFO] , особою з інвалідністю згідно рішення Федерального управління з питань соціального захисту у м. Потсдам від 26.01.2016 року. 02.09.2025 надійшов пакет документів на іноземні мові, складений в ході виконання на території ФРН запиту Богунського районнного суду м.Житомира. Сторонам надана можливість виготовити переклад вказаних документів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спадкування в Україні регулюється Цивільним кодексом України. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Гарантована Конституцією України рівність усіх людей у їхніх правах і свободах означає потребу забезпечення їм рівних юридичних можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012). Іноземці та особи без громадянства маютьцивільну правоздатність в Україні нарівні з громадянами України, крім випадків, передбачених законом або міжнародними договорами України (частина друга статті Закону України «Про міжнародне приватне право»). Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, визначений Законом України «Про міжнародне приватне право». За діючими нормами міжнародного приватного права Німеччини, а саме ст. 21 Регламенту (ЕС) Європейського парламенту и Ради від 4 квітня 2012 року, N: 650/2012 «Про юрисдикцію, право, яке застосовується, визнання та виконання рішень, про прийняття та виконання автентичних документів в питаннях спадкування» до спадкових відносин застосовується право держави, в якому спадкодавець мав постійне проживання в момент своєї смерті. Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами щодо спадкування спірного майна містять ознаку іноземного елемента, позивач є громадянкою Німеччини, то вони регулюються із застосуванням Закону України «Про міжнародне приватне право». Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України (стаття 71 Закону України «Про міжнародне приватне право»). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України) За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина третя статті 1222, частина перша статті 1220 Цивільного кодексу України). Статтею 1223 Цивільного кодексу України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (частина четверта статті 1236 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України). Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (частина третя статті 1235 ЦК України). Відповідно до ст. 1241 ЦК України право на обов`язкову частку в спадщині мають право: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло [PERSON] належала квартира [ADDRESS] ( а.с.12). 22.08.2007 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті, заповіла [PERSON] , [INFO] , належну їй квартиру [ADDRESS] ( а.с.165). [PERSON] [INFO] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть ( а.с. 151). 10.08.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу заведено спадкову справу за № 216/2021 за заявою [PERSON] , громадянки Німеччини про прийняття спадщини після померлої матері заявниці- [PERSON] ( а.с.143). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с. 58), свідоцтвом про припинення шлюбу ( а.с.59), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб ( а.с. 161). Зі змісту довідки ОСББ «Щорса 18» від 17.08.2021 ( а.с.169), [PERSON] , [INFO] , на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] . Разом з нею на день смерті не був зареєстрований ніхто. 18.08.2021 до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. надійшла заява [PERSON] , яка є сестрою [PERSON] про прийняття спадщини. 14.01.2022 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову на частку спадкового майна, у зв`язку з відсутністю підтвердження на підставі документа непрацездатності за інвалідністю І,ІІ,ІІІ групи, державного зразка. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, Конституційний Суд України у Рішенні від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 (справа про право на обов`язкову частку у спадщині непрацездатних дітей спадкодавця), виходив з положень частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» осіб з інвалідністю I, II та III групи, а також положень пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», а саме частину четверту статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та абзацу 17 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та вирішив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані особами з інвалідністю в установленому законом порядку незалежно від групи інвалідності. Непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону (стаття 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»). Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Земельне управління соціального забезпечення та підтримки, відділ у справах осіб з інвалідністю на запит суду повідомив, що [PERSON] , [INFO] станом на 09.07.2021 мала статус особи з інвалідністю. Статус особи з інвалідністю діє з 16.11.2015 і по сьогодні. Щодо непрацездатності та періодів працездатності не можуть надати відомостей, оскільки такі дані не фіксуються. Надано копію адміністративної справи щодо встановлення особі статусу з інвалідністю (Т. 2 а.с. 63-111) Зі змісту свідоцтва виданого [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою [ADDRESS] вбачається, що 10.09.2015 остання пожертвувала нирку своєму чоловіку Нойбауеру Горсу в клініці «Шаріте»( Т.1а.с.63). 26.01.2016 ( Брандербург, м.Постдам), Державним управлінням соціальних питань та догляду за особами з тяжким ступенем інвалідності, вказано, що Нойбауер встановлено ступінь інвалідності 40% та зазначено, що остання належить до групи інвалідів, управлінням прийнято до уваги такі порушення здоров`я як втрата нирки( а.с.75-77). Відповідно до статті 2 Конвенції про права осіб з інвалідністю, ратифікованої в Україні 16 грудня 2009 року, метою Конвенції є заохочення, захист й забезпечення повного й рівного здійснення всіма особами з інвалідністю всіх прав людини й основоположних свобод, а також у заохоченні поважання притаманного їм достоїнства. До осіб з інвалідністю належать особи зі стійкими фізичними, психічними, інтелектуальними або сенсорними порушеннями, які при взаємодії з різними бар`єрами можуть заважати їхній повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими. Відповідно до статті 12 Конвенції про права осіб з інвалідністю, держави-учасниці підтверджують, що кожна особа з інвалідністю, де б вона не знаходилася, має право на рівний правовий захист. Держави-учасниці вживають належних заходів для надання особам з інвалідністю доступу до підтримки, якої вони можуть потребувати під час реалізації своєї правоздатності. З урахуванням положень цієї статті держави-учасниці вживають усіх належних і ефективних заходів для забезпечення рівних прав осіб з інвалідністю на володіння майном і його успадкування, на управління власними фінансовими справами, а також на рівний доступ до банківських позик, іпотечних кредитів та інших форм фінансового кредитування й забезпечують, щоб особи з інвалідністю не позбавлялися довільно свого майна. Верховний Суд наголосив, що вирішальним у визначенні, чи була особа працездатною на момент відкриття спадщини, є не те, чи могла фізично особа працювати, а те, чи належала вона до категорії працездатних осіб. Той факт, що спадкоємиця на момент відкриття спадщини була особою з інвалідністю, підтверджує, що вона згідно зі ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є непрацездатною особою відповідно до закону. Постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 159/4322/14-ц (провадження № 61-12870св19). Заперечуючи щодо задоволення позову, представник [PERSON] - адвокат Шахрай В.В., у своїх поясненнях вказав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач в установленому законодавством України порядку визнана інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи, а тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на обов`язкову частку у спадковому майні. Крім того, заперечував і з приводу свідоцтва та рішення Державного управління соціальних питань та догляду за особами з тяжким ступенем інвалідності, зі змісту яких вбачається, що Нойбауер встановлено ступінь інвалідності 40% внаслідок пожертви власної нирки, вказавши, що останні не підтверджують втрату позивачем працездатності чи отримання інвалідності. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що свідоцтво видане [PERSON] , 10.07.1962 року, про те, що 10.09.2015 остання пожертвувала нирку та рішення від 26.01.2016 ( Брандербург, м.Постдам) Державного управління соціальних питань та догляду за особами з тяжким ступенем інвалідності, зі змісту якого вбачається, що Нойбауер встановлено ступінь інвалідності 40% та вказано, що остання належить до групи інвалідів, не є належними доказами на підтвердження втрати працездатності позивачем, оскільки остання є громадянином Німеччини та надала документи на підтвердження втрати працездатності, передбачені насамперед правом цієї країни. Чинне законодавство України не передбачає обов`язок іноземця повторно та у порядку, передбаченому саме законодавством України, підтверджувати втрату працездатності. Так, відповідно до висновоку викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.05.2024 у справі 761/22711/19 на рівні приватно-правових норм відсутні положення про те, що непрацездатність іноземця для набуття ним права на обов"язкову частку має підтверджувати інвалідність ( непрацездатність) за вимогами законодавства України. При з"ясуванні чи відноситься певний суб"єкт до кола осіб, які мають обов"язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи має підтверджуватись відповідними документами ( зокрема, виданими в країні, громадянином якої він є). Крім того, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, представник відповідача, посилався на висновки Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі 638/7132/15 від 30.01.2025, а саме на те, що іноземець як суб"єкт права на обов"язкову частку має бути непрацездатним в розумінні закону тієї держави, громадянином якої він є. Як наслідок для визначення того чи є іноземець непрацездатним не можуть застосовуватись норми публічних українських законів. При цьому зазначив, що в даному випадку позивачем не надано належних та допустимих доказів, що остання є непрацездатною. Однак фактичні обставини правовідносин у дані справі (право на обов"язкову частку у спадщині за наявності інвалідності) не є подібними з фактичними обставинами правовідносин у справі 638/7132/15 ( право на обов"язкову частку у спадщині за досягнення пенсійного віку), тобто мають інші фактичні підстави та правове регулювання. Висновки Верховного Суду є обов`язковими лише при тотожності справ. У постанові Верховного Суду у справі 638/7132/15 від 30.01.2025, Друга судова палата Касаційного цивільного суду не вбачала підстав для відступу від висновків, викладених у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.05.2024 у справі 761/22711/19, оскільки висновки не суперечать один одному. За таких обставин суд не приймає до уваги заперечення преджставника відповідача. Позивачем доведено наявність підстав для спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка залишилась після смерті її матері у порядку, передбаченому статтею 1241 ЦК України. Позивач, у разі спадкування за законом, мала би право на обов`язкову частку у спадщині згідно статті 1241 ЦК України на наступне майно, а саме на частку квартири [ADDRESS] , приватним нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину, оскільки у позивача були відсутні документи непрацездатності за інвалідністю І,ІІ,ІІІ групи державного зразка. Таким чином, ці обставини свідчать про наявність перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що в свою чергу призводить до того, що позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на спадщину, зареєструвати у встановленому законом порядку спадкове майно та реалізувати своє право власності. Відтак позовні вимоги в частині визнання права на обов`язкову частку у спадковому майні підлягають задоволенню. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20. Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 . Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд бере до уваги, що на рівні приватно-правових норм відсутні положення про те, що непрацездатність іноземця для набуття ним права на обов`язкову частку має підтверджуватися інвалідність (непрацездатність) за вимогами законодавства України. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи має підтверджуватися відповідними документами (зокрема, виданими в країні, громадянином якої він є). Суд встановив, що позивачем доведено наявність підстав для спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка залишилась після смерті її матері [PERSON] у порядку, передбаченому статтею 1241 ЦК України. При цьому, суд не бере до уваги, посилання представника відповідача, на ту обставину, що свідоцтво видане [PERSON] , [INFO] про те, що 10.09.2015 остання пожертвувала нирку та рішення від 26.01.2016 Державного управління соціальних питань та догляду за особами з тяжким ступенем інвалідності ( Брандербург, м.Постдам), зі змісту якого Нойбауер встановлено ступінь інвалідності 40% та вказано, що остання належить до групи інвалідів, є неналежними доказами на підтвердження втрати працездатності позивачем, оскільки остання є громадянкою Німеччини та надала документи на підтвердження втрати працездатності, передбачені насамперед правом цієї країни. Чинне законодавство України не передбачає обов`язок іноземця повторно та у порядку, передбаченому саме законодавством України, підтверджувати втрату непрацездатності. Суд приходить до висновку про те, що оскільки на момент смерті [INFO] спадкодавиці [PERSON] , позивач мала інвалідність, то вона має такий же обсяг правоздатності, як і громадяни України. Спадкування спірного спадкового майна регулюється правом України, то позивач вважається непрацездатною внаслідок наявності інвалідності, та застосовуючи частину першу статті 1241 ЦК України, вона має право на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті її матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . За таких обставин, суд задовольняє позовну вимогу про визнання за громадянкою Німеччини [PERSON] , права власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] .

Outcome: approved