Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

22 лютого 2022 року прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області в якому просить, витребувати у [PERSON] на користь Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 0,05га, кадастровий номер 5123755800:02:005:2874, скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чужовської Н.Ю. від 15.03.2021 року № 57082286 та скасувати проведену нотаріусом Чужовською Н.Ю. державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0.05 га, кадастровий номер 5123755800:02:005:2874, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2302632851237 з одночасним припиненням права власності [PERSON] на дану земельну ділянку. А також витребувати у [PERSON] на користь Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 0,05га, кадастровий номер 5123755800:02:005:2885, скасувати рішення державного реєстратора Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області Бадьорної К.Ю. від 02.03.2021 року № 56876712 та скасувати проведену державним реєстратором державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0.05 га, кадастровий номер 5123755800:02:005:2885, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2302650951237 з одночасним припиненням права власності [PERSON] на дану земельну ділянку, та стягнути з відповідачів на користь Одеської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу позовної заяви. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.08.2023 р., прийнято до провадження цивільну справу після скасування заочного рішення. Ухвалою суду від 02.09.2025 р. закрито підготовче провадження по справі, призначено судовий розгляд. Представник позивача - прокурор Боднар Л.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник позивача - Таїровської селищної ради у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Згідно ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 126 ЗК України (чинної на теперішній час) право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч. 1 ст. 14 Конституції України та ч. 1 ст. 1 ЗК України, ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Частиною 2 ст. 78 ЗК України, ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частиною 2 ст.152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, у тому числі, і земельними ділянками, що перебувають у комунальній власності. Згідно ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», ради представляють інтереси територіальної громади та відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснюють повноваження власника майна. Згідно ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Частиною 1 статті 122 ЗК України, передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Відповідно до п.п. 25,26 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Відповідно до пункту ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Аналогічна норма зазначена в ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України. Із наведених положень чинного законодавства вбачається, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів (постанова Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18). Прокурор, вважаючи, що діями (бездіяльністю) відповідача порушуються державні інтереси, має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист таких інтересів, обравши при цьому один із способів захисту, передбачених процесуальним Законом (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15). Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, сам факт не звернення до суду органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду. Позиція щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку бездіяльності уповноважених на здійснення функцій держави органів закріплена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з частковою державною власністю у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних тощо) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17). В свою чергу, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначає, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» ЄСПЛ у рішенні висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, невзмозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». Підкреслюючи необхідність дотримання принципу рівності процесуальних можливостей сторін у справі «Бацаніна проти Росії» в пункті 27, ЄСПЛ визначив, що підтримка прокуратурою одної із сторін може бути виправдана за певних обставин, в тому числі, у випадку, коли інтереси держави потребують захисту (рішення у справі «Бацаніна проти Росії» № 8927/02 від 26 травня 2009 року). Між тим ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін (постанова Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 4/166 «Б»). Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Судом встановлено, що згідно рішення 10 сесії селищної ради 23 скликання Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 21 жовтня 1999 року №7 «Про безкоштовну передачу у приватну власність [PERSON] раніше наданої в постійне користування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». Надалі, приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Гурською В.С. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 963 від 10.08.2020. який в свою чергу здійснив відчуження спірної земельної ділянки [PERSON] (договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07.09.2020 № 1043, рішення про реєстрацію Держаного реєстратора приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Гурської В.С. № 53930762 від 07.09.2020). В подальшому, [PERSON] здійснив поділ спірної земельної ділянки на підставі заяви про поділ земельної ділянки від 11.09.2020 № 450 у наслідок чого здійснено закриття об`єкту нерухомого майна земельної ділянки з кадастровим номером 5123755800:02:005:2898, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2131995151237, рішення державного реєстратора від 02.03.2021 № 56876840). Вивченням електронних копій документів, що містяться в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру іпотек, Єдиному державному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що стали підставою для прийняття вказаного рішення встановлено, що на підставі заяви [PERSON] про поділ земельної ділянки від 11.09.2020 № 450 та технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 17.09.2020 виготовленої ТОВ «Імперіал-777», за рахунок земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 5123755800:02:005:2898 утворено дві нові земельні ділянки, як об`єкти цивільних прав з кадастровим номером 5123755800:02:005:2874 площею 0,05 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2302632851237) та з кадастровим номером 5123755800:02:005:2885 площею 0,05 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2302650951237). В свою чергу, земельна ділянка з кадастровим номером 5123755800:02:005:2874 перебуває у приватній власності у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.03.2021 (рішення рішення державного реєстратора від 15.03.2021 № 57082286). Земельна ділянка з кадастровим номером 5123755800:02:005:2885 перебуває у приватній власності [PERSON] (рішення рішення державного реєстратора від 02.03.2021 № 56876712). Позивач Одеська обласна прокуратура стверджує, що згідно з висновком експерта від 20.05.2021 № КСЕ-19/116-21/7110 за результатами комплексної судової почеркознавчої експертизи та судової технічної експертизи документів, проведеної в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42020160000000835 від 13.10.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, підпис в графі «Таїровський селищний голова ______ Д.П. Венгер» у вищезазначеному рішенні Таїровської селищної ради від 21.10.1999 № 7 виконано не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису Венгера Д.П. Відбитки гербової печатки Таїровської селищної ради у цьому рішенні селищної ради були нанесені не за допомогою кліше гербової печатки Таїровської селищної ради, вільні зразки відбитків яких було надано для порівняльного дослідження. Таким чином, фактично вказані земельні ділянки, які розташовані в межах селища Таїрове Овідіопольського району Одеської області, та є складовими частинами земельної ділянки з кадастровим номером 5123755800:02:005:2898, що вибула з комунальної власності на підставі підробленого рішення органу місцевого самоврядування, тобто без волевиявлення територіальної громади смт Таїрове, без відповідного рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області усупереч п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим підлягають витребуванню у останніх власників, а саме: [PERSON] та [PERSON] . За твердженням позивача, в порушення вищезазначених приписів матеріального права, в результаті виготовлення підробленого рішення 10 сесії селищної ради 23 скликання Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 21 жовтня 1999 року № 7 «Про безкоштовну передачу у приватну власність [PERSON] раніше наданої в постійне користування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», з комунальної власності територіальної громади, безпідставно та без волі власника, вибула земельна ділянка загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 5123755800:02:005:2898, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за рахунок якої утворено нові земельні ділянки з кадастровими номерами 5123755800:02:005:2874 та 5123755800:02:005:2885, які в даному випадку підлягають витребуванню із чужого незаконного володіння на користь позивача. Оскільки Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області не приймала рішення про передачу у власність або користування земельної ділянки з кадастровим номером 5123755800:02:005:2899, остання підлягає витребуванню до земель комунальної власності селища Таїрове. Позивач зазначає, що спірна земельна ділянка, за рахунок якої в подальшому утворено земельні ділянки з кадастровими номерами 5123755800:02:005:2874 та 5123755800:02:005:2885, вибули з комунальної власності Таїровської селищної ради без волі останньої, внаслідок чого державним реєстратором прийняті рішення про реєстрацію права власності за відповідачами, державна реєстрація яких має бути скасована, то рішення державного реєстратора Усатівської сільської ради Бадьорної К.Ю. індексний номер 56876712 від 02.03.2021 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна земельну ділянку загальною площею 0,05 га, кадастровий номер: 5123755800:02:005:2885, та рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чужовської Н.Ю. індексний номер 57082286 від 15.03.2021 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна земельну ділянку загальною площею 0,05 га, кадастровий номер: 5123755800:02:005:2874, підлягають скасуванню в судовому порядку з одночасним припиненням права власності [PERSON] та [PERSON] . Порушення інтересів територіальної громади селища Таїрове на думку позивача полягають у набутті [PERSON] та [PERSON] права власності на земельну ділянку комунальної власності площею 0,06 га, яка вибула з комунальної власності без волі територіальної громади. Таїровська селищна рада своїм листом від 17.12.2021 № 3756/0207 повідомлено, що наразі Таїровською селищною радою не вжито дієвих заходів щодо поновлення майнових прав останньої та не пред`явлено позовну заяву про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Прокуратурою 17.11.2021 листом за №15/1/1-2491 вих-21 повідомлено Таїровську селищну раду Овідіопольського району Одеської області про вищезазначений факт порушення майнових прав останньої. Водночас судом враховується наступне. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В матеріалах справ вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності відсутній. Тому у позивача відсутні підстави звільнення від доказування. Надана позивачем незасвідчена фотокопія висновку експерта від 20.05.2021 № КСЕ-19/116-21/7110 за результатами комплексної судової почеркознавчої експертизи та судової технічної експертизи документів, проведеної в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42020160000000835 від 13.10.2020 не може прийматися у якості доказу. Так, згідно положень ч.2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Наведені процесуальні вимоги Закону позивачем не дотримані. Судом також враховується позиція представника відповідача [PERSON] адвоката Левіта В.С., який наполягав на досліджені судом саме оригіналів письмових доказів. Так, з боку представника відповідача [PERSON] адвоката Левіта В.С., клопотання про витребування оригіналів письмових доказів, яке судом задоволено протокольною ухвалою. Згідно статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Судом також враховується позиція представника відповідача [PERSON] адвоката Левіта В.С. яку викладено у відзиві на позовну заяву щодо добросовісності дій набувача із врахуванням правові позиції Верховного суду щодо застування норм права про можливість витребування майна у добросовісного набувача, а саме - правові висновки, які викладено у Постанові від 05.04.2023 по справі N 911/1278/20 Велика Палата Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Отже, за загальним правилом добросовісний набувач набуває право власності на рухоме майно, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Це правило застосовується і в разі, якщо рухоме майно було відчужене власником, який не має права його відчужувати, оскільки на рухоме майно накладений арешт. Виходячи з загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (пункт шість статті 3 ЦК України) добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на рухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати. Подібні висновки щодо набуття прав на нерухоме майно сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі N 669/927/16-ц (провадження N 14-192цс19, пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі N 922/3537/17 (провадження N 12-127гс19, пункти 37, 38), від 01 квітня 2020 року у справі N 610/1030/18 (провадження N 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі N 922/2416/17 (провадження N 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16), від 02 листопада 2021 року у справі N 925/1351/19 (провадження N 12-35гс21, пункт 6.46), від 06 липня 2022 року у справі N 914/2618/16 (провадження N 12-25гс21, пункт 54). Цивільний оборот є основою економіки. Сучасний розвиток економіки потребує швидкого і безпечного, а відтак ефективного і дешевого обороту, добросовісні учасники якого будуть захищеними і не страждатимуть від несподіваного виявлення обставин, які розумна і обачлива особа не могла передбачити, і не нестимуть збитки, пов`язані з такими обставинами. Отже, добросовісний набувач має бути впевнений, що він не буде позбавлений свого права і воно не буде обмежене внаслідок існування іншого права чи обтяження, про яке добросовісний набувач не знав і не міг знати. За іншого підходу збитки добросовісного набувача негативно відіб`ються на вартості товарів, робіт, послуг та ефективності економіки загалом. Тому надзвичайно важливими є правила про набуття добросовісним набувачем прав на майно (так званий захист власності в динаміці). Водночас не менш важливим є захист правоволодільців від загрози позбавлення їх своїх прав, у тому числі шляхом втрати майна чи його обтяження, зокрема на користь добросовісних набувачів (так званий захист власності у статиці). Так, якщо власник знає, що передаючи своє майно у володіння іншій особі, наприклад в оренду, в лізинг, в заклад тощо, він ризикує втратити право власності на своє майно, то це ніяк не сприятиме обороту, зробить його повільним і дорогим. На схожі ризики наражається і кредитор, який погоджується на забезпечення своїх вимог заставою, предмет якої не передається у володіння кредитору як заклад, а залишається у володінні боржника чи іншого заставодавця (майнового поручителя). Прагнення кредитора отримати предмет застави у володіння призводить до неможливості користування боржником чи майновим поручителем цим майном, зокрема для виготовлення продукції, виконання робіт тощо, що теж вкрай негативно відбивається на стані економіки. Отже, власники, заставодержателі та інші володільці прав на майно, яке знаходиться у володінні інших осіб, мають бути забезпечені інструментарієм, який, з одного боку, дозволить добросовісним набувачам вчасно дізнатися про можливу наявність прав на майно інших осіб, а з іншого боку, дозволить правоволодільцям власними діями уникнути появи добросовісного набувача чи настання інших негативних наслідків розпорядження майном. Саме на досягнення цих цілей спрямований Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" (далі - Закон про забезпечення). За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 907/50/16 (провадження N 12-122гс18)). Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див. пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі N 925/1351/19 (провадження N 12-35гс21)). Повертаючись до обставин справи, просимо врахувати суд наступне. Під час укладання договору купівлі-продажу спірної ділянки [PERSON] не знала та не могла знати, щодо обставин, про які вказує позивач. На час укладення договору та його нотаріального посвідчення будь-які заборони на відчуження ділянки не були. Після придбання ділянки [PERSON] у законний та відкритий спосіб замовила проектну документацію щодо будівництва житлового будинку та у законний спосіб отримала відповідні дозвільні документи. Станом на сьогоднішній день на ділянці збудований житловий будинок, в якому на стадії завершення перебувають оздоблювальні роботи. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed