Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

04.07.2025 року позивач в особі свого представника за посадою засобами електронного суду звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №98270996000 від 29.10.2021 року строком на 60 місяців до 26.10.2026 року у сумі 100400,00 грн., укладеним між відповідачем та АТ «Укрсиббанк», у розмірі 161610,00 грн., з яких 95346,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 66264,00 грн. - заборгованість за комісією, а також 2422,40 грн. - судового збору та 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, надану фізичної особою-підприємцем [PERSON] . Вимоги за вказаним кредитним договором були передані позивачу на підстав договору факторингу №271 від 17.04.2024 року. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідач підписав відповідний кредитний договір з відповідним розміром процентів та комісій, отримав кошти за вказаним договором, однак договір належним чином не виконував, що стало підставою спочатку для списання банком вказаного кредиту та його продажу позивачеві, а згодом вже звернення позивача до суду із відповідним позовом. Ухвалою судді від 21.07.2025 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.58). Позивач вказану ухвалу отримав засобами електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.60), а відповідач - у відповідності до вимог п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.62). Відзив від відповідача не надходив. Заяви, клопотання у справі від учасників не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 29.10.2021 року відповідач підписав з акціонерним товариством «Укрсиббанк» договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №98270996000 строком до 25.10.2026 року на суму 100400,00 грн. зі сплатою процентів у розмірі 0,00001% рівними ануїтетними платежами по 4686,00 грн. щомісячно до 25 числа кожного місяця. Для отримання кредиту відповідачу первинним кредитором було видана банківська картка строком дії до 24 місяців із встановленням по ній ліміту кредитування (а.с.29, зворотній бік - 34). Відповідно до додатку №1 до вказаного договору від 29.10.2021 року первинний кредитор застосував комісію за управління кредитом та комісію за розрахунково-касове обслуговування (а.с.35). Кошти були відповідачем отримані 29.10.2021 року та в подальшому до лютого 2022 року сплачувалися, а після відповідач перестав сплачувати відповідний кредит та платежі по ньому, що підтверджується випискою за кредитним договором від 16.04.2024 року, складену первинним кредитором, яка є первинним бухгалтерським документом та судом як належний доказ отримання коштів відповідачем приймається (а.с.9-12). 17.04.2024 року між первинним кредитором та позивачем був укладений договір факторингу №271, відповідно до якого первинний кредитор передавав вимоги за відповідною кількістю договорів, а позивач за плату їх приймав (а.с.20-22). Оплата позивачем первинному кредитору була здійснена у повному обсязі (а.с.45). Згідно з реєстру боржників до договору факторингу від 17.04.2024 року вимоги до відповідача були передані позивачу в межах ціни позову та в подальшому позивачем відповідні нарахування не здійснювалися (а.с.27-28). Розрахунок заборгованості, наданий позивачем містить нарахування за тілом кредиту у розмірі 95346,00 грн. як уся сума кредиту, пред`явлена до стягнення, та нарахування за комісіями 66264,00 грн. відповідно до додатку №1 до вищевказаного кредитного договору станом на 17.04.2024 року (а.с.14-15). Суд, перевіривши розмір заборгованості за кредитом з ним погоджується, оскільки він здійснений в межах суми кредиту, виданого відповідачу з урахуванням його оплат до січня 2022 року включно. Таким чином в частині тіла кредиту вимоги позивач підтвердилися та можуть бути задоволені. Щодо заявлених до стягнення витрат по комісії, то в цій частині підстави для задоволення позову відсутні, оскільки зазначений розмір комісії суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування», оскільки встановлення комісії пов`язане із наданням послуги, яка повинна надаватися відповідачу безоплатно, враховуючи, що матеріали справи не містять даних про те, що відповідач взагалі звертався до первинного кредитора із заявами про стан кредитного договору. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і отримання їх споживачем хоча б раз після укладання додаткової угоди №1 до кредитного договору від 29.10.2021 року, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за управління кредитом є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. З аналізу змісту додаткової угоди №1 до кредитного договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги управління кредитом, розрахунково-касове обслуговування кредиту. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3012,00 грн. щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором в розмірі 66264,00 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Судом підтверджено заборгованість відповідача перед кредитором у розмірі 95346,00 грн., тобто позовні вимоги задовольняються на 59%. На підставі ст .141 ЦПК України, враховуючи те, що суд задовольняє позовні вимоги частково у розмірі 59%, від заявлених вимог, то із сплаченого позивачем судового збору як заявленої вимоги про відшкодування судових витрат при зверненні до суду з відповідачки слід стягнути судовий збір у вказаному процентному відношенні, що складає 1429,22 грн. із 2422,40 грн. сплачених. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу суд не погоджується із їх розміром, заявленим до стягнення позивачем, оскільки вважає такі витрати не справедливими та не розумними. 22.01.2025 року укладено договір про надання правової допомоги №49648956 між позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON] щодо надання юридичної допомоги у відповідних справах, визначений порядок розрахунків, вартість загальних послуг та встановлено, що він діє до 31.12.2026 року (а.с.17-19). Відповідно до додаткової угоди №98270996000 до договору про надання правової допомоги №49648956 від 01.07.2025 року сторони погодили надання відповідних юридичних послуг позивачу в частині стягнення заборгованості з відповідача та визначено, що розміром оплати для [PERSON] буде гонорар, визначений у відповідних актах наданих послуг (а.с.23). Згідно із актом №98270996000 на підтвердження факту надання правничої допомоги від 01.07.2025 року ФОП [PERSON] надала послуги позивачу на суму 10000,00 грн., які складаються 5000,00 грн. - за складання позовної заяви, 3000,00 грн. - за правовий аналіз спірних правовідносин, 1000,00 грн. - формування додатків до позовної заяви та 1000,00 грн. - за подання позовної заяви до суду (а.с.8). Відповідно до вказаного акту позивач повинен був сплатити відповідні кошти ФОП [PERSON] при підписанні акту, хоча доказів вказаного суду надано не було. На а.с.16 міститься детальний опис робіт, здійснених ФОП [PERSON] при складанні відповідного акту на підтвердження факту надання правничої допомоги від 01.07.2025 року, в якому зазначено часові межі наданих послуг та норми закону щодо визначення вартості вказаних послуг. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг), а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони. Гонорар є формою винагороди адвокат, адвокатського бюро та адвокатського об`єднання за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом або іншою формою здійснення адвокатської діяльності час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial