Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в інтересах неповнолітньої [PERSON] до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцев Вячеслав Олександрович про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 22 вересня 2007 року він - [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 624. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Південного районного суду міста Кам`янського від 19 березня 2024 року у справі № 207/336/24 шлюб між сторонами було розірвано. До розірвання шлюбу сторони разом із дитиною проживали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Вказана 2-х кімнатна квартира загальної площі 42,5 кв.м, житлової площі 28,6 кв.м., належала на праві власності [PERSON] , матері дитини [PERSON] , на підставі Договору дарування, посвідченого Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою 09.04.2013 за № 1-431, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 606537, Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 37849412104. Не зважаючи на те, що квартира належала його дружині [PERSON] на праві особистої власності, в той же час ним було здійснено значні капітальні поліпшення, зроблено капітальний ремонт зазначеної квартири та вкладено великі грошові кошти. Майновий спір із дружиною щодо спірної квартири після розірвання шлюбу ще не вирішений та буде вирішений окремо у іншому судовому процесі. Після розірвання шлюбу донька [PERSON] проживала разом із матір`ю, а Позивач перебуває за кордоном. [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою була зареєстрована та проживала її мати - [PERSON] . У січні 2025 року він дізнався, що мати дитини - [PERSON] без його згоди, як батька дитини, здійснила Зняття реєстрації місця проживання дитини [PERSON] , а в подальшому здійснила продаж квартири [PERSON] . Відповідно до п. 52 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років здійснюється за згодою її батьків. [PERSON] не давав своєї письмової згоди як батько на зняття з реєстрації місця проживання дитини та реєстрації за новим місцем проживання. Крім того, за наявною у Позивача інформацією, дитина разом із матір`ю у цей період часу перебували за кордоном, а тому не могли самостійно подати заяву щодо зняття із реєстрації місця свого проживання. З метою встановлення факту зняття з реєстрації дитини [PERSON] , правових підстав такого рішення, його представником адвокатом Ворон А.І. в інтересах [PERSON] було подано адвокатський запит від 21.03.2025 року до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради. Листом-відповіддю на запит від 26.03.2025 року Відділом було повідомлено, що дійсно, 04.12.2024 року неповнолітньою дитиною [PERSON] було подано в електронній формі через Єдиний державний веб-портал електронних послуг (Портал «ДІЯ») заяву про декларування свого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , із одночасним зняттям її з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що за вказаною адресою було також зареєстроване місце проживання одного із батьків дитини, а саме матері [PERSON] , то Відділом було здійснено відповідну дію про декларування місця проживання дитини за новою адресою. Отже, дитиною [PERSON] лише було задекларовано місце проживання за новою адресою, в той же час, права користування спірною квартирою за адресою: [ADDRESS] , - дитина не втрачала. Відповідно до Інформаційної довідки із ДРРП № 426239359 від 09.05.25, квартира за адресою: [ADDRESS] належить бабусі дитини - [PERSON] , є однокімнатною, загальною площею 36,6 кв.м., житлової площі всього 19 кв.м., і там окрім дитини зареєстровані щонайменше ще дві дорослі особи: власник [PERSON] та її дочка - [PERSON] (тобто на кожного припадає лише 6 кв.м. житлової площі). Очевидно, що житлові права дитини були порушені, оскільки житлові умови дитини були значно погіршені у порівнянні із попереднім становищем. 23 січня 2025 року між [PERSON] , яка діяла в особі свого представника за довіреністю - [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Кудрявцевим В.О., зареєстрований в реєстрі за № 53, відповідно до якого [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Ціна продажу квартири складає 554100,00 грн. Таким чином, [PERSON] було здійснено реєстрацію місця проживання дитини за новою адресою, внаслідок чого житлові умови дитини значно погіршились, з метою продажу спірної квартири. Його, як батька дитини, не було залучено до процесу прийняття [PERSON] своїх рішень, які стосуються зняття з реєстрації місця проживання дитини та декларування місця проживання за новою адресою, тобто він ніколи не надавав згоди на зазначені дії. Вказані дії [PERSON] призвели до фактичного позбавлення неповнолітньої дитини [PERSON] права на користування та проживання у своїй власній квартирі, значного погіршення її житлових умов, звуження її прав на житло, та вчинені з метою уникнути необхідність отримання обов`язкової згоди Органу опіки та піклування на укладення правочину із продажу спірної квартири, тобто [PERSON] свідомо порушено встановлений законом порядок відчуження нерухомого майна батьками, право користування яким мають неповнолітні діти. Враховуючи наведене, відчуження [PERSON] , через свого представника [PERSON] спірної квартири на користь [PERSON] за договором від 23 січня 2025 року є незаконним, оскільки укладення такого договору суперечить ст. З Конвенції «Про права дитини», ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та призводить до обмеження прав і охоронюваних законом інтересів неповнолітньої [PERSON] на житло. Оскільки внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна порушено житлові права його дитини, та його власні права, як батька дитини, Позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом, для відновлення становища дитини, що існувало до укладення спірного правочину. На підставі зазначеного просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 23.01.2025 року між [PERSON] , яка діяла в особі свого представника за довіреністю - [PERSON] , з однієї сторони, та гр. [PERSON] , з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцевим В.О., зареєстрований в реєстрі за № 53, та застосування наслідків недійсності правочину, а саме зобов`язання [PERSON] повернути в натурі [PERSON] нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , та стягнути з відповідачів судові витрати з оплати судового збору та витрати на правову допомогу. Представник позивача адвокат Ворон А.І. в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Пояснив, що 22 вересня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Південного районного суду міста Кам`янського від 19 березня 2024 року шлюб між сторонами було розірвано. [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою була зареєстрована та проживала її мати - [PERSON] . У січні 2025 року позивач дізнався, що мати дитини - [PERSON] без його згоди, як батька дитини, здійснила зняття реєстрації місця проживання дитини [PERSON] , а в подальшому здійснила продаж квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Отже, вчинений [PERSON] як матір`ю неповнолітньої дитини правочин за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Вважає, що орган опіки мав надати дозвіл на продаж цього житла. Тому, най його думку, дитина не втратила право користування житлом. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник - адвокат Зверева С.С. надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що в якості обґрунтування позовних вимог позивач вказує на порушення прав неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та посилається на нібито незаконне зняття дитини з реєстрації, порушення права дитина на житло, та права Позивача (яке саме право позивача порушено - з позову не вбачається). Відповідачка [PERSON] не визнає позовні вимоги в повному обсязі та вважає за необхідне надати наступні заперечення по суті позовних вимог. З 22 вересня 2007 року по 19 березня 2024 року [PERSON] та [PERSON] дійсно перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] . Шлюб між ними був розірваний на підставі рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 березня 2024 року. Донька весь час після розірвання шлюбу проживає разом із матір`ю [PERSON] . [PERSON] разом із донькою виїхали з України в 2022 році, спочатку до Канади, пізніше (2024 рік) - до Республіки Польща у зв`язку із воєнним станом та небезпекою для життя та здоров`я, та наразі проживають в Республіці Польща, де є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] (довідка про реєстрацію тимчасового проживання [PERSON] та [PERSON] від 15.05.2025 року додаються, з нотаріально посвідченим перекладом з польської мови на українську). Умови проживання дитини в Польщі є належними, дитина має власну кімнату, стіл для вивчення уроків, забезпечена всім необхідним для повноцінного життя, навчання та розвитку (фотографії житлових умов дитини додаються). Дитина навчається в II загальноосвітній школі імені Ромуальда Траугутта (місто Ченстохова), є в 2024/2025 навчальному році ученицею 2А класу, була прийнята до школи 01.09.2023 року, на підтвердження чого додається Довідка. Сама [PERSON] працевлаштована на посаді старшого продавця-касира на повний робочий день (тип договору: на невизначений термін) в Jeronimo Martins Polska S.A. (мережа продуктових магазинів «Бієдрьонка»), дохід від зайнятості є достатнім для забезпечена всім необхідним для харчування дитини, одягу, для її повноцінного життя, навчання та розвитку. Таким чином, за викладених обставин, [PERSON] доведено, що права дитини не є порушеними, дитина забезпечена матір`ю всім необхідним для повноцінного життя та розвитку, в тому числі належними житловими умовами. Наразі планів щодо повернення дитини до України у матері немає, крім того, сама дитина здатна висловити свою точку зору з цього питання (дитина не бажає повертатись до України). В спірній квартирі [PERSON] з донькою, фактично не проживали з 2022 року. Щодо укладення спірного договору та зняття дитини з реєстрації у спірній квартирі. З позовної заяви вбачається, що Позивач посилається на нібито допущене порушення під час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, зокрема, в частині неотримання згоди батька на зняття дитини з реєстрації, а також в частині неотримання згоди органу опіки та піклування під час укладення договору. Вказані доводи позивача є необґрунтованими та спростовуються наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами. Аналогічна норма міститься у п. 14 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою КМУ від 07.02.2022 р. № 265 (далі - Порядок). До того ж відповідно до абз. 3 п. 5 вищенаведеного Порядку у разі коли особа, місце проживання якої задекларовано/зареєстровано, декларує або реєструє нове місце проживання з одночасним зняттям з попереднього місця проживання (перебування), заява про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання не подається, що спростовує позицію позивача із посиланням на п. 52 Порядку, де зазначено про необхідність згоди батьків на зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років. Отже, позиція позивача про необхідність його згоди на декларування неповнолітньою [PERSON] місця свого проживання не відповідає вищенаведеним положенням законодавства України. До того ж, [PERSON] мала право вільно обрати місце свого проживання і скористалася відповідним правом, тому її права та інтереси не було звужено або порушено, оскільки це відповідало її ж волі. Відповідачка [PERSON] була єдиною власницею квартири за адресою [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві приватної особистої власності на підставі договору дарування, посвідченого Першою дніпродзержинською нотаріальною конторою, 09.04.2013 року за реєстровим № 1-431, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 606537, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 37849412104. Таким чином, квартира, що була відчужена [PERSON] була виключно особистою приватною власністю [PERSON] (за таких підстав, взагалі незрозуміло твердження позивача у позовній заяві про те, що «майновий спір із дружиною щодо спірної квартири після розірвання шлюбу ще не вирішений та буде вирішений окремо у іншому судовому процесі» - за наведеного формулювання вбачається дійсний зміст волевиявлення Позивача, і це аж ніяк не інтереси дитини, а поділ майна, до якого позивач взагалі не має ніякого відношення. Позивач стверджує, що «вчинений [PERSON] як матір`ю неповнолітньої дитини правочин за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону». Нормативні посилання, що наведені позивачем, мають на меті регулювання правовідносин, по-перше, відносно малолітньої дитини, тобто дитини віком до 14 років, в той час, як [PERSON] станом на дату укладення спірного правочину досягла 15 років; по-друге, йдеться про відчуження об`єктів нерухомості, власником якого є малолітня дитина - в той час як єдиним власником спірної квартири була [PERSON] . Таким чином, посилання Позивача на приписи та обмеження, встановлені ст. 177 Сімейного кодексу України, не є релевантними до спірних правовідносин. Крім того, теза Позивача про відсутність згоди органу опіки і піклування як підстави для недійсності правочину, спростовується наявною судовою практикою. Отже, [PERSON] надано докази відсутності порушення (погіршення) будь-яких прав дитини, вчинення зняття з реєстрації та декларування місця реєстрації дитини у повній відповідності до вимог діючого законодавства, відсутність вимог щодо обов`язкового отримання дозволу органу опіки та піклування для укладення спірного правочину з урахуванням конкретних обставин даної справи, а отже відсутні підстави для визнання спірного правочину недійсним, так само, як і для застосування похідних наслідків недійсності правочину. Наведене вище в своїй сукупності свідчить про безпідставність позовних вимог, що повинно мати своїм наслідком відмову у задоволенні позову. Просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину відмовити повністю, та стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу в розмірі 50000 грн., та витрати на переклад документів в розмірі 1800 грн. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Зверева С.С. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним також заперечувала, пояснила, що позов [PERSON] є надуманим, так як він хоче отримати гроші від продажу вказаної квартири. Донька разом з матір`ю мешкають на території Польщі, відповідачка працює та має достатню заробітну платню для проживання в Польщі. Позивач [PERSON] аліменти на утримання доньки не сплачує. Донька відповідачки [PERSON] неодноразово висловлювала бажання проживати в Польщі. В Польщі [PERSON] спочатку орендувала, а потім вже й придбала 2-кімнатну квартиру. Саме з цією метою була продана квартира в м. Кам`янське. Якщо батько турбується про забезпечення дитини житлом, він також може придбати квартиру для їх доньки. [PERSON] чітко зазначає, що не буде заперечувати проти продажу квартири, якщо йому віддадуть половину від її вартості. Продажем квартири права дитини порушені не були, оскільки дитина була зареєстрована в іншому житлі. В даній ситуації орган опіки не повинен надавати дозвіл. [PERSON] на теперішній час має дозвіл на проживання в Польщі на 3 роки (картка побуту в Польщі). Також зазначила, що незрозуміло, чому мова йде саме про обов`язок матері забезпечити дитину житлом, батько також може придбати квартиру та зареєструвати в ній свою доньку [PERSON] , щоб у дитини було стабільне місце її проживання. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими. Крім того позов не містить конкретної позовної вимоги саме до неї, вважає, що вона взагалі є неналежним відповідачем у цій справі. По суті позовних вимог може пояснити наступне. 15 серпня 2024 року приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлик Ларисою Леонідівною було посвідчено довіреність, за №1301, відповідно якої довіритель [PERSON] , [INFO] , уповноважила її на укладення від її імені договору купівлі-продажу спірної квартири. Після чого вона, діючи на підставі належним чином засвідчених повноважень, 23 січня 2025 року підписала від імені [PERSON] Договір купівлі-продажу квартири (зареєстрований в реєстрі № 53 приватним нотаріусом Кудрявцевим В.О.), що є предметом оскарження в цій справі. Видана їй довіреність була посвідчена нотаріально, повноваження за наданою їй довіреністю не були відкликані, чи скасовані, отже, вона діяла виключно в межах закону. Жодної норми права вона не порушувала, діяла виключно в інтересах та у межах повноважень, наданих їй довірителем, її особу та дієздатність було встановлено приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцевим В.О., який посвідчував Договір купівлі-продажу квартири (зареєстрований в реєстрі № 53), під час укладення договору. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що з позовними вимогами вона категорично не згодна, вважає, що відсутні підстави для їх задоволення. Вона, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , мешкає за адресою [ADDRESS] , придбала квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 42,5 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., вартістю 554100,00 грн. на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу, укладеного між нею та [PERSON] , яка діяла в особі свого представника, та посвідчений приватним нотаріусом 23 січня 2025 року, зареєстрований в реєстрі № 53. Нотаріусом було перевірено, що квартира належала продавцю ( [PERSON] ) на праві приватної особистої власності на підставі договору дарування, посвідченого Першою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, 09.04.2013 року за реєстровим № 1-431, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 606537, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 37849412104. На момент укладення договору квартира не перебувала під арештом чи забороною, щодо неї були відсутні судові спори, не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не було укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса не використовувалась, треті особи не мають прав на квартиру. Під забороною відчуження (арештом) згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, виданою державним реєстратором Кудрявцевим В.О. - приватним нотаріусом від 23.01.2025 року квартира не перебуває. Відсутність податкової застави підтверджується витягом від 23.01.2025 року. Таким чином, в день укладення спірного правочину, нотаріус здійснив всі необхідні перевірки відносно предмету договору купівлі-продажу, будь-яких перепон для укладення договору не існувало. Вважає, що позивачем не доведено недодержання сторонами правочину вимог ст. 203 ЦК України жодним належним доказом, що є підставою для відмови у позові. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю. 25 липня 2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив (арк.с. 173-195), в якій зазначив, що укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу від 23.01.2025 року суперечить правам та інтересам неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , звужує обсяг її існуючих майнових прав та порушує її охоронювані законом майнові інтереси, а тому підлягає визнанню недійсним із застосуванням відповідних наслідків недійсності правочину. [PERSON] не надано доказів, що дитина втратила інтерес до користування спірною квартирою на момент укладення спірного правочину. Той факт, що дитина тимчасово проживає на території Республіки Польща, не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки дитині у будь-який момент має бути забезпечена змога повернутись до України і держава має захистити її право, у тому числі право на житло, та звуження її житлових прав не допускається у даному випадку. Факт, що дитина з 14 років має право обирати місце проживання, не звільняє матір від обов`язку дбати про інтереси дитини при розпорядженні майном. Дитина, як стверджує [PERSON] , за власним бажанням, здійснила декларування свого місця проживання за новою адресою, яка тим часом вже була у її матері. Сам факт декларування місця проживання дитиною напередодні укладення договору купівлі-продажу ще не свідчить про обов`язкове виникнення у неї права користування на житло за адресою: [ADDRESS] . Отже, на сьогодні відсутні підстави стверджувати, що дитина внаслідок декларування свого місця проживання за новою адресою втратила право користування спірною квартирою. Неповнолітня дитина [PERSON] мала право користування житлом, яке було єдиним придатним та стабільним місцем її проживання. Відчуження майна без дозволу органу опіки та піклування, навіть за формальної зміни місця реєстрації, є порушенням закону. У даному випадку зміна реєстрації є формальною, дитина навіть не здійснювала переїзд у нову квартиру та ніколи не проживала за новою адресою, а весь цей час перебувала за кордоном. Житлове приміщення, а саме однокімнатна квартира [ADDRESS] , право власності яке належить навіть не відповідачці, матері дитини, а іншій особі - [PERSON] , та в якій зареєстровані та фактично проживає баба дитини (та можливо інші особи), - не є житловим приміщенням, яке належним чином гарантує права дитини на житло в контексті ст.ст. 3, 27 Конвенції «Про права дитини», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». Враховуючи наведене, позов про визнання спірного правочину купівлі-продажу квартири є обґрунтованим, оскільки заявлений виходячи із забезпечення найкращих інтересів дитини (ст. З Конвенції ООН про права дитини), а тому підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. [PERSON] здійснено продаж її єдиного житла, іншого житла вона на праві власності не має. Отже, дитина за певних життєвих обставин може опинитись без власного житла як такого взагалі. Приватний нотаріус Кудрявцев В.О., встановивши за паспортом особу [PERSON] та установивши, що їй на праві власності належить квартира у [ADDRESS] , мав перевірити факт наявності в неї малолітніх/неповнолітніх дітей, оскільки в силу ст. 29 ЦК України з врахуванням ст. 405 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», презюмується право користування дітей квартирою, яка перебуває у власності їхніх батьків та з якою вони проживають (а після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати саме разом із матір`ю [PERSON] , а не з батьком - Позивачем [PERSON] ). Отже, в силу вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», нотаріус мав би вимагати дозвіл органу опіки та піклування на укладення спірного договору, а у зв`язку із його відсутністю зобов`язаний був відмовити у нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2025 року. Враховуючи наведене, вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, та просить суд позов задовольнити у повному обсязі. 30 липня 2025 року від представника відповідачки до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (арк. с. 206-209), в яких вона зазначила, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження факту наявності права користування неповнолітньою [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] станом на 23.01.2025 р. У відповіді на відзив Позивачем відповідний факт чомусь презюмується за відсутності будь-яких доказів цього. Позивач також постійно стверджує, що дитина має бути обов`язково забезпечена житлом на території України, хоча відповідних вимог законодавство України не містить, а з урахуванням небезпеки для життя та здоров`я дитини через збройну агресію Російської Федерації проти України, забезпечення її житлом за кордоном очевидно більше відповідає інтересам дитини. Аналогічної думки дотримується і сама дитина. Не надавши будь-яких доказів та попри наведені [PERSON] у відзиві аргументи щодо вчинення зняття з реєстрації та декларування місця реєстрації дитини у повній відповідності до вимог діючого законодавства, Позивач у відповіді на відзив безпідставно стверджує, що [PERSON] вчиняла особисто дії щодо зняття з реєстрації місця проживання та подальшого декларування нового місця проживання [PERSON] . Позивач замість доказів апелює до певних оціночних понять, наприклад, шість разів за текстом відповіді на відзив використовує слово «напередодні», коли описує період часу між декларуванням місця проживання та укладенням договору купівлі-продажу квартири (хоча декларуванням місця проживання було здійснено [PERSON] 04.12.2024 р., а договір купівлі-продажу квартири укладено 23.01.2025 р., тобто через 50 днів), тим самим намагаючись переконати суд прийняти рішення на свою користь. Позивач вважає, що «розумним є припустити, що дитина могла під впливом та тиском своєї матері здійснити такі дії лише з єдиним мотивом: полегшити можливість укладення договору купівлі-продажу квартири», хоча насправді логічним припущення є те, що позивач намагається захистити не інтереси дитини, а свої власні інтереси, що вбачається із тексту самої позовної заяви: «Не зважаючи на те, що квартира належала дружині Позивача на праві особистої власності, в той же час Позивачем було здійснено значні капітальні поліпшення, зроблено капітальний ремонт зазначеної квартири та вкладено великі грошові кошти. Майновий спір із дружиною щодо спірної квартири після розірвання шлюбу ще не вирішений та буде вирішений окремо у іншому судовому процесі». Крім того, станом на дату укладення договору купівлі-продажу квартири у неповнолітньої [PERSON] не було права користування цією квартирою, що вже зазначалося вище, Позивач посилається на підп. 3.5 п. 3 гл. 1 розд. 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок), де зазначено, що у разі вчинення правочинів/дій, передбачених абзацами другим - четвертим підпункту 3.1 цього пункту, неповнолітніми дітьми, а також особами, цивільна дієздатність яких обмежена, нотаріус вчиняє відповідну нотаріальну дію за наявності дозволу органу опіки та піклування, а також згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників неповнолітніх дітей та/або піклувальників осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, справжність підпису на якій засвідчена нотаріально. Вищенаведена норма не стосується обставин цієї справи, оскільки договір купівлі- продажу не укладався неповнолітніми дітьми, як зазначено у цьому підпункті, а був укладений між [PERSON] (Відповідач 1), яка діяла в особі свого представника за довіреністю - [PERSON] (Відповідач 2), з однієї сторони, та [PERSON] (Відповідач 3), з іншої сторони. Всі сторони правочину були повнолітніми та мали повну цивільну дієздатність. Наведене вище та наведене у відзиві в своїй сукупності свідчить про безпідставність позовних вимог, тому просить суд відмовити у задоволенні позову та скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Третя особа - приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцев В.О. в судове засідання не з`явився, надав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що як вбачається з нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка надана ним на виконання Ухвали про витребування доказів від 28.05.2025 року, наявна довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб або про наявність/відсутність малолітніх та неповнолітніх дітей. А саме Довідка № 001328243 про кількість зареєстрованих осіб від 23.01.2025 року (аркуш нотаріальної справи 11), яка видана ТОВ «Абонент XXI». Як вбачається з вищезазначеної довідки у квартири [ADDRESS] всього зареєстровано 0 (нуль) осіб. Також в нотаріальній справі щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] є заява від [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , в якій, вона стверджує і повідомляє, що жодний малолітній та/або неповнолітній громадянин, на момент укладання вищезазначеного договору у квартирі не зареєстрований, постійно не проживає і тимчасово не перебуває. Малолітніх, неповнолітніх, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, які б мали право на користування вищезазначеною квартирою не існує (аркуш нотаріальної справи 6). Окремо звертає увагу суду, що позивач до позовної заяви додає відповідь Відділу Формування та введення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, згідно якого вбачається, що 04.12.2024 року до автоматизованої системи «Реєстр територіальних громад» надійшла заява від [PERSON] , [INFO] , про декларування місця проживання за адресою: [ADDRESS] з одночасним зняттям за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади. Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами. Як вбачається з матеріалів справи, на час подачі заяви про декларування місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, [PERSON] було повних 15 років, що не суперечить чинному Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Також відділом було встановлено, що місце проживання одного з батьків зареєстроване за вказаною адресою. Узагальнюючи вищевикладене, вважає, що позивачем не доведено жодної підстави та не додано жодного доказу для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Виконавчого комітету Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцев Вячеслав Олександрович про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину - відмовити в повному обсязі, справу розглянути без його участі. Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Кам`янської міської ради Тарануха Ж.М. в судовому засіданні пояснила, що Орган опіки та піклування вважає, що дитина у віці 14 років має право звертатись до Відділу Формування та введення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради та змінити адресу реєстрації, тому права дитини не були порушені. Окрім того дитина не мала ніякої частки права власності у цій квартирі, а тільки мала право користування цією квартирою. Підтримує відповідь, надану відділом формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, та вважає, що зняття дитини з реєстрації у спірній квартирі було цілком законним. Ніяких незаконних дій вчинено не було, так як, якщо діти не зареєстровані в квартирі, то батьки не звертаються до органу опіки та піклування для надання дозволу на продаж квартири. Також, орган опіки та піклування взагалі не контролює факти зміни місця реєстрації дітей. Разом з цим, дитина має бути зареєстрована лише за адресою реєстрації своєї матері або свого батька. Саме по собі окремо від батьків місце проживання дитини не може бути зареєстроване. З цього питання ніяких порушень з боку відповідачки [PERSON] немає, оскільки дитина зареєструвалася за місцем прописки матері за адресою [ADDRESS] . Вважає, що ні під час зміни реєстрації місця проживання дитини, ні під час продажу квартири права дитини порушені не були. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON] з 22 вересня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб № [NUMBER] , виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області (т. 1 арк. с. 18). Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 14.07.2009, актовий запис № 382 (т. 1 арк. с. 20, 85). Рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області (перейменовано на Південний районний суд міста Кам`янського) від 19 березня 2024 року у справі № 207/336/24 шлюб між сторонами розірвано (т. 1 арк. с. 21). Після розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] , залишилась проживати разом із матір`ю. До початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну, сторони разом із дитиною проживали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Вказана 2-х кімнатна квартира загальної площі 42,5 кв.м, житлової площі 28,6 кв.м., належала на праві власності [PERSON] , матері дитини [PERSON] , на підставі Договору дарування, посвідченого Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою 09.04.2013 за № 1-431, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 606537, Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 37849412104. Вказану квартиру відповідачці [PERSON] подарувала її мати [PERSON] , що сторонами не оспорюється (т. 1 арк. с. 27-29, 145). В 2022 році [PERSON] разом із донькою [PERSON] виїхали з України, спочатку до Канади, пізніше (2023 рік) - до Республіки Польща, у зв`язку із воєнним станом та небезпекою для життя та здоров`я, на теперішній час проживають в Республіці Польща, та є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію тимчасового проживання [PERSON] та [PERSON] від 15.05.2025 року з нотаріально посвідченим перекладом з польської мови на українську (т. 1 арк. с. 90-93). [PERSON] навчається в II загальноосвітній школі імені Ромуальда Траугутта (місто Ченстохова), є в 2024/2025 навчальному році ученицею 2А класу, була прийнята до школи 01.09.2023 року, що підтверджується довідкою від 16.05.2025 (т. 1 арк. с. 88). [PERSON] на підставі трудового договору від 27.09.2023 працевлаштована на посаді старшого продавця-касира на повний робочий день (тип договору: на невизначений термін) в Jeronimo Martins Polska S.A. , дохід від зайнятості за останні три місяці становить: за лютий 2025 року - 5 906,14 злотих до вирахування податків, внесків, медичного страхування, чистий дохід - 3 822,16 злотих; за березень 2025 року - 6 145,11 злотих до вирахування податків, внесків, медичного страхування, чистий дохід - 3 986,14 злотих; за квітень 2025 року - 10 203,64 злотих до вирахування податків, внесків, медичного страхування, чистий дохід - 6 754,81 злотих, що підтверджується довідкою з місця роботи від 22.05.2025 року (нотаріально засвідчений переклад довідки з польської мови на українську додається) (т. 1 арк. с. 86-87). Листом-відповіддю на запит від 26.03.2025 року Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради було повідомлено, що дійсно, 04.12.2024 року неповнолітньою дитиною [PERSON] було подано в електронній формі через Єдиний державний веб-портал електронних послуг (Портал «ДІЯ») заяву про декларування свого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , із одночасним зняттям її з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що за вказаною адресою було також зареєстроване місце проживання одного із батьків дитини, а саме матері [PERSON] , то Відділом було здійснено відповідну дію про декларування місця проживання дитини за новою адресою [ADDRESS] (т. 1 арк. с. 25-26). Отже, неповнолітня [PERSON] з 04.12.2024 має зареєстроване місце проживання у квартирі [ADDRESS] , що також не заперечується сторонами. Згідно Довідки № 001328243 про кількість зареєстрованих осіб від 23.01.2025 року, виданої ТОВ «Абонент XXI», у квартирі [ADDRESS] всього зареєстровано 0 (нуль) осіб (т. 1 арк. с. 146), тобто на час укладання спірного договору за даною адресою взагалі ніхто не був зареєстрований. 23 січня 2025 року між [PERSON] , яка діяла в особі свого представника за довіреністю - [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Кудрявцевим В.О., зареєстрований в реєстрі за № 53, відповідно до якого [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Ціна продажу квартири складає 554100,00 грн. (т. 1 арк. с. 136-137). Згідно з відповіддю Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради (т.2 ар.с. 12) [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 02 грудня 2024 року, а [PERSON] зареєстрована за цією ж адресою: [ADDRESS] з 04 грудня 2024 року. Доказів проживання неповнолітньої [PERSON] у спірній квартирі станом на 23 січня 2025 року суду не надано, більш за це факт того, що на момент продажу квартири [PERSON] не мешкала в спірній квартирі тривалий час та вже понад два роки постійно мешкала в Польші не заперечувався ні позивачем ні його представником. На обґрунтування недійсності договору купівлі-продажу від 23 січня 2025 року квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] , яка діяла в особі свого представника за довіреністю - [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, предметом якого є квартира [ADDRESS] , [PERSON] посилалася на те, що вказаний договір укладено без дотримання положень ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та призводить до обмеження прав і охоронюваних законом інтересів неповнолітньої [PERSON] на житло, а тому відповідно до статей 203, 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним, оскільки дитину незаконно було знято з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, та порушено права дитина на житло, оскільки житлові умови дитини були значно погіршені у порівнянні із попереднім становищем. Оскільки дитиною [PERSON] лише було задекларовано місце проживання за новою адресою, в той же час права користування спірною квартирою за адресою: [ADDRESS] , - дитина не втрачала. Отже, позивач за для визнання судом недійсності правочину, а саме для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , обґрунтовує свій позов тим, що неповнолітня [PERSON] (дочка позивача), була зареєстрована в цій квартирі і була знята з реєстрації без згоди на це батьком, а квартира продана без дозволу органу опіки та піклування. Інших підстав у позовній заяві не зазначено. Суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. Відповідно до Закону України «Про нотаріат» та чинного Порядку вчинення нотаріальних дій, для законності угоди та захисту прав сторін необхідно підготувати відповідний пакет документів. До такого пакету документів обов`язково входить Довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб або заява про наявність/відсутність малолітніх та неповнолітніх дітей. Як вбачається з нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , така довідка є. А саме Довідка № 001328243 про кількість зареєстрованих осіб від 23.01.2025 року (Т. 1 арк. с. 146), яка видана ТОВ «Абонент XXI». Вищезазначеною довідкою підтверджується, що у квартирі [ADDRESS] всього зареєстровано 0 (нуль) осіб, тобто в спірній квартирі на момент її продажу взагалі ніхто не був зареєстрований. Також в нотаріальній справі щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] є заява від [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , в якій вона стверджує і повідомляє, що жодний малолітній та/або неповнолітній громадянин, на момент укладання вищезазначеного договору у квартирі не зареєстрований, постійно не проживає і тимчасово не перебуває. Малолітніх, неповнолітніх, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, які б мали право на користування вищезазначеною квартирою не існує (ар.с.141). Крім того, позивач до позовної заяви додає відповідь Відділу формування та введення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, згідно якого вбачається, що 04.12.2024 року до автоматизованої системи «Реєстр територіальних громад» надійшла заява від [PERSON] , [INFO] , про декларування місця проживання за адресою: [ADDRESS] з одночасним зняттям за адресою: [ADDRESS] (т.1, ар.с.25-26). Більш за це 26.08.2025 рок [PERSON] до суду було надано заяву (т.1 ар.с.222), в якій вона зазначила, що їй відомо, що її батько подав позов до її матері відносно квартири, в якій вони жили до початку війни. Ця квартира знаходиться за адресою [ADDRESS] . Однак з тих пір, як вони виїхали з України, вона вже не живе в цій квартирі, тобто більше 3 років. Вона знає, що вона була прописана в тій квартирі ( [ADDRESS] ). Зараз їй повних 16 років, бо вона народилась [INFO] . У неї є свій власний телефон та вона вміє користуватись застосунком «Дія». Також вона знає, що через Дію можна отримувати різні послуги, тому на початку грудня 2024 року нею самостійно через Дію було подано заявку, щоб змінити її прописку, в Дії це називається заявка про декларування її місця проживання, за адресою, де живе її бабуся: [ADDRESS] . Також їй відомо, що її мати продала квартиру по [ADDRESS] ), бо це була мамина квартира. Зараз вони живуть в Польщі, вона не має бажання повертатись до України. В Польщі вони живуть із мамою у гарній квартирі, яка їй дуже подобається, у неї є своя кімната і все, що потрібно для навчання. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади. Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами. Отже, на час подачі заяви про декларування місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, [PERSON] було повних 15 років, що не суперечить чинному Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Також відділом було встановлено, що місце проживання одного з батьків зареєстроване за вказаною адресою. Таким чином [PERSON] цілком законно було задеклароване своє місце проживання за місцем реєстрації своєї матері. Вирішуючи питання щодо недійсності договору купівлі- продажу спірної квартири, суд також взяв до ваги наступне. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Оцінюючи доводи щодо наявності правових підстав для визнання оскаржуваного правочину недійсним відповідно до правил статей 203, 215 ЦК України, суд врахував таке. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається.. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Отже, під час вирішення цього спору визначальним є встановлення наявності порушеного права дитини у зв`язку з укладенням оспорюваного правочину. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 06 квітня 2016 року у справі № 6-589цс16, від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1414цс17. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, зокрема те, що неповнолітня [PERSON] не проживала за адресою спірної нерухомості на час її виписки з квартири [ADDRESS] понад три роки,а 04.12.2024 року самостійно зареєструвала своє місце проживання за іншою адресою: [ADDRESS] та, окрім цього, на момент продажу квартири була забезпечена житлом в Республіці Польща, де зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю матір`ю, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову. Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що відповідачка звузила права неповнолітня [PERSON] , позбавивши її місця проживання, де вона раніше була зареєстрована з огляду на таке. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Окрім цього, відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. В оцінці зазначених норм права суд виходить з того, що під час розгляду спорів про право користування жилим приміщенням необхідно враховувати, що стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації місця проживання особи самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно та переважно проживає.Отже враховуючи вищезазначене законодавство, наразі навіть теоретично не можна допустити проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , оскільки її батьки не прописані в даній квартирі і не проживають в ній. Оскільки неповнолітня [PERSON] на момент відчуження спірної квартири нею не користувалася, бо проживала зі своєю матір`ю у іншому населеному пункті, а саме в Республіці Польща, де зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , більш за це має зареєстроване місце проживання в Україні разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , а тому її право не порушене. Окрім цього позивачем заявлені вимоги, які неповнолітньою [PERSON] не підтримуються, вона надала суду заяву, що вона взагалі не має наміру повертатися в Україну та проживати в м.Кам`янському. Отже, матеріалами справи підтверджено, що неповнолітня [PERSON] мешкає з матір`ю у в Республіці Польща, де зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де забезпечена житлом і де відвідує шкільний заклад - за місцем проживання [PERSON] навчається в II загальноосвітній школі імені Ромуальда Траугутта (місто Ченстохова), з 01.09.2023 року. Аналіз статті 405 ЦК України, а також статей 64, 156 ЖК Української РСР дають підстави для висновку, що виникнення права користування жилим приміщенням у члена сім`ї власника цього житла, у тому числі й у неповнолітнього члена сім`ї власника, виникає лише стосовно того житла, в якому він постійно проживає (частина друга статті 64 ЖК Української РСР). Відповідно, виходить з розмежування таких правових категорій як «місце проживання фізичної особи», а також «право на користування житлом». Якщо місце проживання фізична особа може обрати й у постійному або тимчасовому житлі, то право на користування житлом виникає у особи - члена сім`ї власника житла - виключно в разі займання такого житла за визначенням його власника (частина перша статті 405 ЦК України) та постійного в ньому проживання (частина друга статті 405 ЦК України, частина друга статті 64 ЖК Української РСР). Під час розгляду справи суд не встановив порушення прав дитини, оскільки спірне майно, по-перше, не було місцем проживання дитини, а по-друге, позивачем не доведено, що її права порушені оспорюваними договорами. Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що продаж матір`ю неповнолітньої [PERSON] квартири [ADDRESS] не порушує її прав, ні майнових, оскільки дівчинка не є власником вказаної квартири, ні житлових, оскільки дівчинка забезпечена житлом в Республіці Польща, де зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , більш за це [PERSON] має зареєстроване місце проживання в Україні разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , а тому її право не порушене, вона фактично не проживала у спірній квартирі приблизно три роки до її продажу. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду від 12.06.2019 р. у справі № 369/230/17 : «..Оскільки малолітня ОСОБА 2 на момент відчуження спірного будинку ним не користувалася, оскільки проживала зі своєю матір`ю у іншому населеному пункті, а тому її право не порушене». Посилання позивача на те, що вчинений [PERSON] як матір`ю неповнолітньої дитини правочин за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону не заслуговують на увагу. Так підпунктом 3 частини 2 ст. 177 Сімейного кодексу України, передбачено, що батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування: вчиняти правочини щодо: об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина; відчуження (у тому числі шляхом міни або внесення (передачі) до статутного(складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є малолітня дитина. Тобто, нормативні послання, що наведені позивачем, мають на меті регулювання правовідносин, по-перше, відносно малолітньої дитини, тобто дитини віком до14 років (ч. 2 ст. 6 Сімейного кодексу України - малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років), в той час, як [PERSON] станом на дату укладення спірного правочину досягла 15 років (дата правочину - [INFO] , дата народження [PERSON] - [INFO] , тобто на момент правочину дитині виповнилось повних 15 років); по-друге, йдеться про відчуження об`єктів нерухомості, власником якого є малолітня дитина - в той час як єдиним власником спірної квартири була [PERSON] . Таким чином, посилання Позивача на приписи та обмеження, встановлені ст. 177 Сімейного кодексу України, не є релевантними до спірних правовідносин. Передбачене ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Вказана правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду України, а саме: від 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15; від 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15; від 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15; від 20 січня 2016 року в справі № 6-2940цс15; від 27 січня 2016 року в справі № 6-1055цс15; від 10 лютого 2016 року в справі № 6-3005цс15; від 27 квітня 2016 року в справі № 6-2976цс15; від 10 липня 2017 року в справі № 6-1002цс17, де суд вказав, що правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Відповідний правовий висновок викладений і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, провадження № 14-711цс19, від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, провадження № 61-6301св18, від 10 лютого 2021 року у справі № 385/1598/18, провадження № 61-12954св19. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 206/4980/15 (провадження № 61-217св18), від 17 червня 2020 року у справі № 727/5978/14-ц (провадження № 61-38141св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 545/619/18 (провадження № 61-22009св19) та інших. У матеріалах справи відсутні докази того, що на момент укладення оспорюваного правочину неповнолітня [PERSON] мала право власності на вказану квартиру. Водночас судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] на момент укладання договору купівлі-продажу від 23 січня 2025 року не була зареєстрована у спірній квартирі. Відповідно, при укладанні та нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 23 січня 2025 року не було підстав вимагати від відповідачки [PERSON] дозволу органу опіки та піклування на вчинення відповідних дій, оскільки за змістом пункту 4.3 договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного 23 січня 2025 року, представник продавця стверджує, що на момент укладення цього договору малолітні та неповнолітні діти у вищевказаній квартирі не прописані, а також не мають права на користування, все це також підтверджено документально матеріалами нотаріальної справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Отже, на підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що за обставинами цієї справи, укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , майнові права неповнолітньої [PERSON] не порушувалися і отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на посвідчення оспорюваного правочину не вимагалося, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу дитина не була власником спірного жилого приміщення, не мала права користування ним та взагалі не проживала в цій квартирі майже три роки, тому вчинення матір`ю оспорюваного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування не призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення її законних інтересів щодо житлового приміщення. Також суд зауважує на приписи статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предметом якої є втручання держави в право на мирне володіння майном, тому також бере до уваги невиправданість втручання держави у право власності [PERSON] , як добросовісного набувача спірного майна. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року і з огляду на приписи ч.1 ст.9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Так, ст.1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Зокрема, принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, з огляду на відсутність порушення прав дитини внаслідок укладення договорів і набуття права власності [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Також Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцев Вячеслав Олександрович про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, слід відмовити. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Частиною першою ст.15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідності до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Частиною 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу та вчинення інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно доч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно зч. 3 ст. 137 ЦПК Українидля визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно доч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У відповіді на відзив представник відповідача адвокат Зверева Світлана Сергіївна просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн. та витрати на переклад документів в розмір 1800, 00 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником [PERSON] адвокатом Зверевою С.С. надано суду копії: Договору № 15.05.2025 від 15.05.2025 про надання правничої допомоги, укладений між [PERSON] з адвокатом Зверевою Світланою Сергіївною, відповідно до якого вартість послуг за цим договором складає 50000,00грн. (т.1 ар.с.99-100), акт-приймання передачі наданих послуг від 20.08.2025 року до Договору № 15.05.2025 від 15.05.2025 про надання правничої допомоги та розрахунок вартості наданих послуг (т.1, ар.с.225). Таким чином, адвокат Зверева С.С. представляла інтереси [PERSON] на підставі договору про надання правничої допомоги № 15.05.2025 від 15.05.2025. Окрім цього представником відповідача надано суду документи, які підтверджують витрати на переклад документів в розмір 1800 (одна тисяча вісімсот) гривень 00 копійок (т.1 арс.101). Представник позивача у судовому засіданні вважав, що розмір витрат на правову допомогу, заявлених відповідачем є явно завищеним та не підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про співмірність заявлених витрат на правову допомогу, суд виходив з наступного. У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved