Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, у якому, з урахуванням відмови від частини позовних вимог, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначила, що позивач є квартиронаймачем житла, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті свого батька [PERSON] . Понад десять років у вказаній квартирі зареєстровані, однак, фактично не проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не здійснюють витрат на утримання квартири, в квартирі не з`являються, власних речей там не мають. Позивач вимушена нести тягар утримання майна та оплачувати рахунки за житлово-комунальні послуги, що нараховані на кількість зареєстрованих осіб, у зв`язку з чим утворилася відповідна заборгованість. З огляду на положення статті 72 ЖК України та статті 405 ЦК України, непроживання у житловому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин дають підстави для визнання таких осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування житлом. Вважає, що наявні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, наслідком чого є зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою, оскільки він тривалий час там не проживає, не веде з позивачем спільного господарства, поважні причини, які б перешкоджали відповідачеві користуватися спірною квартирою, не встановлені. Вказані обставини порушують права позивача, як відповідального квартиронаймача, який одноособово несе тягар утримання майна. Відповідач своєю бездіяльністю завдає позивачеві матеріальних втрат. З огляду на викладене позов просила задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати. В порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 09 липня 2025 року на 11-30 год., сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено процесуальні строки. 09 липня 2025 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, занесеною до протоколу судового засідання, у зв`язку із відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача [PERSON] про дату, час та місце проведення підготовчого засідання, підготовче засідання відкладено до 16 вересня 2025 року до 14-00 год. 16 вересня 2025 року у підготовчому засіданні протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, занесеною до протоколу судового засідання, до складу учасників справи залучено третю особу - Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог. У підготовчому засіданні оголошено перерву до 15 жовтня 2025 року до 14-00 год. 26 вересня 2025 року (вхід. № 57604) позивач [PERSON] подала до суду заяву про відмову від позовних вимог до відповідачів [PERSON] , [PERSON] . На обґрунтування заяви зазначила, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] після пред`явлення позивачем позову до суду добровільно знялися з реєстрації з квартири, що перебуває у користуванні позивача. У зв`язку із вказаним позивач відмовилася від позовних вимог до відповідачів [PERSON] , [PERSON] у зв`язку із відсутністю предмету спору. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року прийнято відмову позивача [PERSON] від частини позовних вимог, подану в межах розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в частині вимог до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Подальший розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вирішено здійснювати з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог. Підготовче засідання відкладено до 25 листопада 2025 року до 14-00 год. 18 листопада 2025 року до суду від представника третьої особи Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надійшли пояснення на позовну заяву. Зазначили, що відповідно до витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 31 травня 2005 року № 714, позивач [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] . Станом на 01 травня 2025 року у спірній квартирі зареєстровано п`ять осіб. Як зазначає позивач, [PERSON] не проживає у вказаній квартирі понад 10 років, що підтверджується Актом від 01 травня 2025 року, складеним в присутності сусідів і засвідченим начальником ЖЕД-407. З посиланням на положення статті 71, 72 ЖК України просять суд ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства. 25 листопада 2025 року у підготовче засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином. Позивач [PERSON] 25 листопада 2025 року подала заяву, у якій просила підготовче засідання провести без її участі, проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечувала. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Третя особа - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, свого представника у підготовче засідання не направила, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином, у заяві від 18 листопада 2025 року справу просили розглядати без участі представника третьої особи. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 січня 2026 року на 15 год. 00 хв. 20 січня 2026 року позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала заяву від 20 січня 2026 року про проведення судового засідання без її участі, заявлені вимоги підтримує, просила їх задовольнити. Також у заяві не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками та конверти з повістками про виклик до суду, що надсилалися на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученими з відмітками оператора поштового зв`язку про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням встановленого терміну зберігання». Третя особа - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, свого представника у судове засідання не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у заяві від 18 листопада 2025 року справу просили розглядати без участі представника третьої особи. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 31 травня 2005 року № 714 «Про зміну договорів найму жилих приміщень», Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією, розглянувши заяви громадян про зміну договорів найму жилих приміщень та пропозиції, подані районною громадською комісією з житлових питань, відповідно до статей 63, 104-106 ЖК Української РСРР, надано дозвіл ЖРЕО № 418 змінити договір найму трикімнатної квартири [ADDRESS] , та укласти його з [PERSON] , складом сім`ї з шести осіб, в зв`язку зі смертю квартиронаймача - [PERSON] . Згідно із довідкою від 18 липня 2005 року, вих. № 309, виданої [PERSON] , про те, що вона постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок відкритий на ім`я [PERSON] , який помер [INFO] . Зазначено, що у житловому приміщенні проживає сім осіб: [PERSON] , [INFO] (дочка), [PERSON] , [INFO] (дочка), [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (син). З витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що станом на 01 травня 2025 року за вказаною адресою зареєстровано п`ять осіб. У Акті від 01 травня 2025 року зазначено, що понад десять років три особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не проживають за адресою: [ADDRESS] . Зазначений акт складено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають у будинку [ADDRESS] . Підписи вказаних осіб засвідчено начальником ЖЕД-407 [NUMBER] Водночас, з Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 17 вересня 2025 року встановлено, що за вказаною адресою зареєстровано три особи. До матеріалів справи також долучено рахунок-повідомлення станом на 01 квітня 2025 року щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , який містить інформацію про стан заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, зокрема, щодо утримання будинку і прибудинкової території ПК «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», щодо постачання холодної та гарячої води та водовідведення, що надаються ПрАТ «АК «Київводоканал», щодо вивезення твердих побутових відходів, що надаються КП «Київкомунсервіс». Також у вказаному рахунку-повідомленні зазначено, що нарахування здійснено на кількість зареєстрованих осіб - 5 осіб. В матеріалах справи також міститься виписка від 18 квітня 2025 року про рух коштів по картці [PERSON] в АТ «Універсал Банк» за період з 17 квітня 2023 року по 17 квітня 2025 року з приміткою «комуналка та інтернет». Загальна сума сплачених коштів складає 25 243,12 грн. Суд враховує, що адреси об`єкта нерухомості, щодо якого здійснювалася оплата житлово-комунальних послуг у вказаний період, не зазначено. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту першого статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 (далі - Порядок) зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1)заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5; 2)рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується); 3)свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи; 4)повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5)заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою. Згідно пункту 61 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: 1)документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); 2)документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР). Згідно із постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). В роз`ясненнях, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що квартира за адресою: [ADDRESS] , не приватизована, тобто відноситься до громадського житлового фонду, квартира перебуває у користуванні позивача. Враховуючи суб`єкти даних правовідносин та правові підстави позову, під час розгляду вказаного спору підлягають застосуванню положення ЖК Української РСР. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно із статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. Статтею 63 ЖК Української РСР передбачено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. При цьому, відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів. В пунктах 10, 11 постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У постанові Верховного Суду України від 24 січня 2024 року у справі № 489/2101/23 зазначено, що «позивачами надано належні та допустимі докази на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки, вказані обставини підтверджуються у тому числі актом, складеним сусідами позивачів, відповідно до якого особа не проживає у спірній квартирі з 2012 року. Відповідач не довів поважності причин відсутності у спірній квартирі понад строки, встановлені законом». Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, виходячи зі змісту частини другої статті 78 ЦПК України та відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем під час розгляду справи не було надано доказів поважності пропуску строку за час якого за ним зберігається право користування житловим приміщенням, встановленого у статті 71 ЖК Української РСР. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів чинення йому перешкод у користуванні квартирою зі сторони позивача та доказів неможливості проживання у квартирі. Слід зауважити, що Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Що стосується вимоги про стягнення судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підтвердження понесених витрат на сплату судового збору позивачем надано квитанцію від 05 травня 2025 року про сплату судового збору у сумі 3 633,60 грн. Суд враховує, що позивачем заявлено одну самостійно вимогу немайнового характеру про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями). Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у 2025 році прожитковий мінімум працездатних осіб з 1 січня 2025 року становить 3 028 гривень. Підпунктом 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, при поданні позовної заяви, що містить вимогу немайнового характеру сума, що підлягає сплаті за кожну з немайнових вимог становить 1 211,20 грн Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Стосовно вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19. На підтвердження факту надання правової допомоги та розміру витрат на правничу допомогу позивачем до матеріалів справи долучено: копію договору від 17 квітня 2025 року № 17042504 про надання правової допомоги/юридичних послуг, укладеного між Антоненко Ю.О. та ТОВ «Центр правової допомоги юрист онлайн» та копію Акту приймання-передачі наданих послуг від 30 квітня 2025 року по договору про надання юридичних послуг/ правової допомоги № 17042504. У вказаному акті приймання-передачі від 30 квітня 2025 року зазначено, що виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги/правову допомогу щодо виконання умов договору № 17042504 в повному обсязі: запит, підготовка проекту позовної заяви до суду. Вартість послуг виконавця за цим актом складає 15 000,00 грн. Суд враховує, що матеріали справи не містять інформації про вчинені ТОВ «Центр правової допомоги юрист онлайн» запити, підстави їх вчинення та наявність зв`язку із предметом спору у даній справі. Окремо суд звертає увагу, що до матеріалів справи не долучено відомостей про фактичну сплату [PERSON] витрат на правничу допомогу за договором від 17 квітня 2025 року № 17042504 про надання правової допомоги/юридичних послуг, зокрема, виконання робіти саме адвокатом, інформації про витрачений ним час на ознайомлення з матеріалами, формування правової позиції та фактичну підготовку тексту позову. Слід також зауважити, що до матеріалів справи не долучено відомостей про особу, що фактично надавала послуги за договором від 17 квітня 2025 року № 17042504 та актом від 30 квітня 2025 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved