Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 06.04.2024 року уклали кредитний договір № 06.04.2024-100003302, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 10000 грн. строком на 140 днів з дати його надання зі сплатою відсотків у розмірі 1% за 1 день користування кредитом. Неустойка в сумі 100 грн. нараховується за кожен день неналежного виконання кожного зобов`язання. Кредитний договір № 06.04.2024-100003302 від 06.04.2024 р. продовжено шляхом укладення додаткового договору до кредитного договору 05.05.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та позичальником, який викладено в наступній редакції: строк, на який надається кредит становить 156 днів, а інші умови не були змінені. Кредитний договір також був продовжений шляхом укладення додаткового договору 20.05.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та позичальником, яким продовжено строк, на який накладається кредит до 171 днів, а інші умови договору не були змінені. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову, утворилась заборгованість у розмірі 21489,40 грн., що складається з кредиту 7980 грн., процентів 11009,40 грн. та неустойки 2500 грн. При цьому відповідачем у справі були здійснені заходи, спрямовані на визнання боргу, а саме: проведена часткова сплата по кредитному договору на суму 320 грн. від 27.06.2024 року, на суму 1700 грн. від 08.07.2024 року. Враховуючи викладене просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» борг за договором № 06.04.2024-100003302 від 06.04.2024 р. у розмірі 21489,40 грн., поклавши судові витрати на відповідача. Не погоджуючись із позовом від представника [PERSON] , адвоката Антонова Є. М., надійшов відзив, де останній вказував, що відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України, який був мобілізований у період дії особливого періоду та з 10.05.2022 року по теперішній час проходить військову службу, зокрема, у складі військових частин [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , тому законодавець встановив спеціальні гарантії у сфері виконання кредитних зобов`язань. Так за ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на період особливого періоду відповідним категоріям військовослужбовців не нараховуються проценти за користування кредитами, пеня та штрафні санкції. На підставі викладеного, просив суд відмовити ТОВ «Споживчий центр» у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача 11009,40 грн. процентів за користування кредитом та 2500 грн. неустойки, а також відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу. У свою чергу просив суд стягнути з ТОВ «Споживчий центр» на користь [PERSON] 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, внаслідок чого просив суд розподілити судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з урахуванням часткового задоволення позову, а також зупинити провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК на час проходження відповідачем військової служби. У відповіді на відзив представники ТОВ «Споживчий центр», заперечуючи проти відзиву представника [PERSON] , надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві до суду. Ухвалою суду від 26 грудня 2025 року при відкритті провадження судом було визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Представник позивача, Балюх Є. О., у позовній заяві просив провести розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Ані відповідач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Антонов Є. М., також не заперечували проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. При цьому, враховуючи, що відповідач в рамках даного провадження дії через свого представника, надавши змістовні заперечення на позов у письмовому відзиві, після ознайомлення із матеріалами справи та формування правової позиції за даним позовом, то за таких обставин суд вважає, що клопотання про зупинення провадження по даній справі не підлягає задоволенню, оскільки суперечитиме позиції [PERSON] щодо необхідності вирішення спору, що ним було викладено у поданій його представником заяві по суті справи. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом було встановлено, що 06.04.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] за допомогою електронного цифрового підпису укладено договір про надання споживчого кредиту № 06.04.2024-100003302 шляхом підписання заяви про прийняття пропозиції укладення кредитного договору, за умовами якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 10000 грн. шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок позичальника строком на 140 днів зі сплатою відсотків у розмірі 1% на день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Неустойка становить 100 грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів позичальнику за даним та наступними договорами: 5167-80хх-хххх-0249. Вказане підтверджується пропозицією укладення кредитного договору ТОВ «Споживчий центр», паспортом споживчого кредиту, а також підтвердженням позичальника щодо укладення такого кредитного договору. Крім того судом встановлено, що сторонами було 05.05.2024 року укладено додатковий договір до договору № 06.04.2024-100003302, яким було продовжено строк надання кредиту на 156 днів. Також встановлено, що сторонами було 20.05.2024 року укладено додатковий договір до договору № 06.04.2024-100003302, яким було продовжено строк надання кредиту на 171 день. Видача ТОВ «Споживчий центр» Тарасенко А. В. кредиту в сумі 10000 грн. підтверджується довідкою АТ «Приватбанк» від 06.04.2024 року. Таким чином суд дійшов висновку, що договір від 06.04.2024 року був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено укладання між ним із ТОВ «Споживчий центр» такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. За довідкою-розрахунком заборгованості відповідача за договором кредиту вбачається, що у [PERSON] наявна перед позивачем заборгованість в загальній сумі 21489,40 грн., з яких борг по тілу кредиту - 7980 грн., по процентах - 11009,40 грн., та неустойки в сумі - 2500 грн. Внаслідок відсутності доказів проведення оплати відповідачем за умовами договору кредиту, то суд приходить до висновку про доведення наявності у відповідача зобов`язання перед позивачем з боргу за тілом кредиту в сумі 7980 грн. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з неустойки, то суд вказує, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18. Так згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу. Враховуючи вищезазначене, вимоги про стягнення неустойки за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошового зобов`язання, суперечать законодавству. На підставі переліченого вимоги ТОВ «Споживчий центр» про стягнення з [PERSON] неустойки в сумі 2500 грн. задоволенню не підлягають. Також судом було встановлено, що [PERSON] є військовослужбовцем Збройних Сил України з 10.05.2022 року по теперішній час, що підтверджується письмовими доказами: наказом командира військової частини [NUMBER] № 41 від 10.05.2022 року про зарахування [PERSON] до списків особового складу; довідкою військової частини [NUMBER] від 13.05.2025 року щодо проходження ним військової служби за мобілізацією; довідкою військової частини [NUMBER] на підтвердження безпосередньої участі [PERSON] у заходах із забезпечення оборони України та відсічі збройної агресії рф, а також перебування у районах ведення бойових дій у визначені періоди; довідкою за формою 5 військової частини [NUMBER] № 2300 від 25.12.2025 року щодо його перебування на військовій службі у ВЧ [NUMBER] з 08.07.2024 року по теперішній час відповідно до Указу Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію». Так за ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. Таким чином, враховуючи відсутність по даній винятків, визначених ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також зважаючи на те, що [PERSON] є військовослужбовцем Збройних Сил України, починаючи з 10.05.2022 року по теперішній час, то нараховані ТОВ «Споживчий центр» проценти [PERSON] за користування кредитним договором № 06.04.2024-100003302 від 06.04.2024 року є неправомірним. Отже, за наведених підстав у задоволенні заявлених вимог ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення з відповідача боргу з нарахованих відсотків за договором № 06.04.2024-100003302 від 06.04.2024 року в сумі 11009,40 грн. слід відмовити. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр», заявлені до відповідача, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з [PERSON] боргу за договором кредиту № 06.04.2024-100003302 в розмірі 7980 грн. по тілу кредиту. Відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають також стягненню витрати ТОВ «Споживчий центр» зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює відповідно 899,55 грн. (7980 / 21489,40 х 2422,40 = 899,55). У свою чергу суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені [PERSON] витрати на правничу допомогу адвоката, Антонова Є. М. в розмірі саме 6000 грн. підтверджуються матеріалами справи: ордером № 1449096 адвоката Антонова Є. М., договором про надання правничої допомоги від 25.11.2025 року з додатком № 1 до нього, за якими було визначено між адвокатом Антоновим Є. М. та [PERSON] , що вартість гонорару адвокату визначається згідно із додатком № 1, за яким оплата послуг адвоката здійснюється клієнтом в розмірі 5000 грн. за складання відзиву (за 1 годину роботи), в розмірі 1000 грн. за ознайомлення з матеріалами справи (за 1 годину роботи), оскільки матеріали справи містять докази ознайомлення представника [PERSON] , адвоката Антонова Є. М., з матеріалами цивільної справи, а також подання ним письмового відзиву на позов, які у свою чергу Таким чином з огляду на зазначені норми процесуального права та встановлені обставини справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат відповідача на правничу допомогу в сумі 6000 грн. були доведені, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також дотримані критерії розумності їх вартості. Натомість, суд зауважує, що при визначенні витрат на правничу допомогу по даній справі не було доведено відповідачем витрати [PERSON] на послуги адвоката Антонова Є. М. на суму 9000 грн. При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція була викладена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 листопада 2021 року по справі № 922/449/21 та від 3 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19. Отже, виходячи з визначеного судом розміру витрат відповідача на правничу допомогу по даній справі адвоката Антонова Є. М., враховуючи часткове задоволення судом заявлених позовних вимог, то на користь [PERSON] з боку ТОВ «Споживчий центр» повинно бути проведено відшкодування доведених витрат відповідача в сумі 2228,08 грн. (7980 / 21489,40 х 6000 = 2228,08). На підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Таким чином за ч. 10 ст. 141 ЦПК з ТОВ «Споживчий центр» на користь [PERSON] підлягає стягненню судові витрати в сумі 1328,53 грн. (2228,08 - 899,55 = 1328,53), як з особи, на яку покладено більшу суму судових витрат, внаслідок чого сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Outcome: partial