Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

До Шевченківського районного суду м.Харкова звернувся адвокат Савін Олег Сергійович в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Мацокіна Наталія Олексіївна про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на 37/100 частин житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належали [PERSON] померлому [INFO] , на підставі рішення Ізюмського міського народного суду Харківської області від 23 березня 1993 року по справі № 2-28, які прийняла але не оформила спадкових прав [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ізюмського міського управління юстиції. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді 37/100 частини житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належали померлому на підставі рішення Ізюмського міського народного суду Харківської області від 23 березня 1993 року по справі № 2-28. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] але належним чином не переоформила право власності на майно. В подальшому [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 15 жовтня 2024 року виданого Ізюмським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Спадкоємцями померлої [PERSON] є її діти [PERSON] та [PERSON] . 20 серпня 2025 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про поділ спадкового майна, що був посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Мацокіною Наталією Олексіївною та зареєстрований в реєстрі за номером 1546. Відповідно до вищевказаного договору [PERSON] отримувала у спадок 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . В той же час [PERSON] отримував у спадок 37/100 частини житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . 20 серпня 2025 року приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Мацокіною Наталією Олексіївною була винесена постанова про відмову у вчинення нотаріальних дій № 193/02-31, якою було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутній оригінал рішення Ізюмського міського народного суду Харківської області від 23 березня 1993 року по справі № 2-28, та рекомендовано визнавати право власності на спадкове майно в судовому порядку. Таким чином єдиним можливим способом захисту законних прав та інтересів [PERSON] залишається звернення до суду. Ухвалою судді від 11.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву в якій позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у ньому. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності за наявними матеріалами справи. У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Зокрема, у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ізюмського міського управління юстиції. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді 37/100 частини житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належали померлому на підставі рішення Ізюмського міського народного суду Харківської області від 23 березня 1993 року по справі № 2-28. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] але належним чином не переоформила право власності на майно. В подальшому [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 15 жовтня 2024 року виданого Ізюмським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Спадкоємцями померлої [PERSON] є її діти [PERSON] та [PERSON] . 20 серпня 2025 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про поділ спадкового майна, що був посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Мацокіною Наталією Олексіївною та зареєстрований в реєстрі за номером 1546. Відповідно до вищевказаного договору [PERSON] отримувала у спадок 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . В той же час [PERSON] отримував у спадок 37/100 частини житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . 20 серпня 2025 року приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Мацокіною Наталією Олексіївною була винесена постанова про відмову у вчинення нотаріальних дій № 193/02-31, якою було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутній оригінал рішення Ізюмського міського народного суду Харківської області від 23 березня 1993 року по справі № 2-28, та рекомендовано визнавати право власності на спадкове майно в судовому порядку Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частина 5 ст.1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації . Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Згідно зі статтею 68 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно проводиться нотаріусами після надання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. В разі відсутності таких документів нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку з чим особа, яка претендує на зазначене майно повинна встановлювати право власності в судовому порядку. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає прямо із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Суд вважає, що позивач, як спадкоємець за законом своєчасно, відповідно до ст.1269 ЦК України, подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 37/100 частки житлового будинку за адресою [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Однак, факт належності на праві приватної власності [PERSON] , яка померла [INFO] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка в цілому зазначеної частини будинку підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку надав належні, і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 328, 392, 1217, 1218, 1265, 1268, 1269, 1297 ЦК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»

Outcome: approved