Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

30 листопада 2025 року до Соборного районного суду м. Дніпра надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка, зі слів позивача, утворилась внаслідок невиконання відповідачкою умов договору про участь у вихованні та утриманні дітей від 01.01.2025 року, відповідно до якого відповідачка зобов`язалася щомісячно сплачувати на утримання двох малолітніх дітей 8 000 грн до 10 числа кожного місяця. Ухвалою суду від 08.12.2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 21.01.2026 року. 23.12.2025 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про уточнення (зміну) позовних вимог, в якій зазначив, що між сторонами зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох малолітніх дітей, які з січня 2025 року фактично та постійно проживають разом із батьком і перебувають на його повному утриманні та вихованні. Позивач послався на те, що 01.01.2025 року між сторонами укладено письмовий Договір про участь у вихованні та утриманні дітей, яким відповідачка добровільно взяла на себе обов`язок щомісячно до 10 числа сплачувати на утримання дітей 8 000 грн, однак протягом останніх 12 місяців своїх зобов`язань не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 96 000 грн. Також позивач вказав, що шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, а відповідачка тривалий час самоусунулася від виконання материнських обов`язків, у зв`язку з чим існує необхідність юридично врегулювати сімейні правовідносини та забезпечити стабільне фінансування потреб дітей. У зв`язку з наведеним, позивач просив суд у уточненій редакції позову: стягнути з відповідачки заборгованість за договором про участь у вихованні та утриманні дітей від 01.01.2025 року у сумі 96 000 грн; розірвати шлюб між сторонами; залишити місце проживання малолітніх дітей разом із батьком, який фактично здійснює їх виховання та утримання; стягнути з відповідачки аліменти на утримання дітей для стабільного та безперервного забезпечення їх потреб. Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, сторони у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, через канцелярію суду від позивача та відповідачки надійшли письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. У поданій заяві позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд задовольнити їх, зазначивши, що примирення між сторонами є неможливим, сімейні відносини фактично припинені, діти тривалий час проживають разом із ним та перебувають на його повному утриманні, а відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. Також позивач просив врахувати, що за відсутності реального спору між батьками щодо фактичного проживання дітей, суд може залишити місце проживання дітей разом із тим із батьків, з ким вони проживають на момент розгляду справи, що відповідає найкращим інтересам дітей. Відповідачка у поданій заяві також просила розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти розірвання шлюбу та підтвердила, що діти фактично проживають разом із батьком, який здійснює їх виховання та утримання. Разом з тим, відповідачка висловила заперечення щодо стягнення з неї аліментів, посилаючись на відсутність роботи та доходу. У зв`язку з неявкою сторін суд відповідно до ч. 2 ст. 247, ч. 4 ст. 223 ЦПК України розглядає справу за наявними у ній матеріалами, оцінюючи докази в сукупності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, укладеному 24 березня 2015 року, актовий запис № 131, що підтверджується письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, зокрема свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу сторони мають двох спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей. Судом встановлено, що з 20232024 років сімейні відносини між сторонами істотно погіршилися, сторони припинили спільне проживання, не ведуть спільного господарства, примирення не досягли. 01.01.2025 року сторони підписали Договір про участь у вихованні та утриманні дітей, яким визначено, що: діти постійно проживають разом із батьком; мати зобов`язується сплачувати на утримання дітей 8 000 грн щомісячно до 10 числа; оплата здійснюється безготівково на рахунок або готівкою під розписку; сторони узгодили орієнтовний порядок спілкування матері з дітьми; у разі прострочення передбачена відповідальність, у тому числі пеня. З матеріалів справи встановлено, що відповідачка проживає окремо за адресою: [ADDRESS] , тоді як діти фактично проживають разом із батьком. Позивач вказував, що протягом 12 місяців відповідачка не здійснила жодного платежу, у зв`язку з чим утворилась заборгованість: 8 000 грн х 12 місяців = 96 000 грн. Суд враховує, що відповідачка у поданій до суду заяві не заперечує факту того, що діти з січня 2025 року проживають з батьком і він самостійно їх виховує та утримує, а також не заперечує проти розірвання шлюбу, однак не погоджується із стягненням аліментів, посилаючись на відсутність роботи та коштів. Таким чином, досліджені судом матеріали справи у сукупності підтверджують, що дитина тривалий час фактично проживає з батьком, який здійснює основний обсяг щоденного догляду, виховання та матеріального забезпечення, тоді як мати проживає окремо та системної участі у щоденному утриманні дитини не здійснює. Оцінивши пояснення сторін, досліджені у судовому засіданні докази та перевіривши їх у сукупності, суд дійшов таких висновків: Відповідно до ст. 7681, 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд, вирішуючи вимогу про розірвання шлюбу, виходить із того, що відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, а також на принципі рівності їхніх прав і обов`язків. Аналогічний підхід закріплено у ст. 24 Сімейного кодексу України, відповідно до якої шлюб є результатом вільної взаємної згоди жінки та чоловіка, а примушування як до укладення шлюбу, так і до його збереження не допускається. Відповідно до ст. 110, 112 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них або їхніх дітей. Із матеріалів справи вбачається, що сімейні відносини між сторонами фактично припинені: сторони не ведуть спільного господарства, не проживають однією сім`єю, не підтримують подружні стосунки, а також не виявляють взаємної зацікавленості у збереженні шлюбу. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше перебування сторін у шлюбі має суто формальний характер та не відповідає їхній реальній волі й інтересам. Крім того, суд ураховує, що примушування особи до підтримання формального шлюбу всупереч її волі суперечить гарантіям поваги до приватного і сімейного життя, передбаченим ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки сімейні відносини мають будуватися на свободі особистого вибору та взаємній згоді сторін. Таким чином, з огляду на фактичний розпад сім`ї та відсутність наміру сторін відновлювати сімейні відносини, суд вважає, що подальше збереження шлюбу порушуватиме особисті свободи сторін, не відповідатиме їхнім інтересам та інтересам дитини, у зв`язку з чим шлюб підлягає розірванню. Під час вирішення питання про залишення проживання неповнолітніх дітей разом з батьком після розірвання шлюбу, суд враховує, що спору між сторонами щодо їх фактичного місця проживання між сторонами немає, оскільки із поданих заяв, пояснень сторін та письмових доказів вбачається, що діти тривалий час проживають разом із батьком, а мати не надала суду належних і допустимих доказів протилежного та фактично не заперечувала проти такого порядку проживання. Суд виходить із того, що в сімейних правовідносинах визначальним є не формальний статус, а реальний стан виконання батьківських обов`язків, сталість середовища проживання дитини та забезпечення її потреб. Надані позивачем докази (свідоцтво про народження дитини, письмовий договір від 01.01.2023 року, акт із підписами свідків про фактичне проживання та виховання дітей батьком), у сукупності з позиціями сторін, підтверджують, що: діти тривалий час фактично проживають з батьком; батько забезпечує щоденний догляд, виховання та утримання; мати проживає окремо та системної участі у повсякденному забезпеченні не бере. Доводи відповідачки про відсутність роботи та доходу суд оцінює критично в частині її заперечень проти аліментів, оскільки обов`язок утримувати дітей є безумовним і не залежить лише від наявності або відсутності офіційного працевлаштування; при цьому платник аліментів має доводити обставини, що істотно впливають на можливість їх сплати, та вживати заходів для забезпечення дітей на рівні не нижче мінімально гарантованого законом. Під час вирішенні даної справи суд виходить з принципу найкращих інтересів дитини. За ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється найкращим інтересам дитини. ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що при втручанні держави в сімейні відносини ключовою є оцінка найкращих інтересів дитини та стабільності її життєвого середовища - зокрема у справах Neulinger and Shuruk v. Switzerland та Strand Lobben and Others v. Norway. У матеріалах також враховується підхід ЄСПЛ, де наголошено, що при вирішенні питань, пов`язаних з дитиною, суд має забезпечувати реальний і ефективний баланс інтересів, а дитина потребує стабільності середовища (див. посилання на практику щодо Mamchur v. Ukraine). Отже, вирішуючи питання щодо залишення місця проживання неповнолітніх дітей разом з батьком, суд виходить з того, що за ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини визначається з урахуванням ставлення батьків до виконання обов`язків, сталості середовища, та найкращих інтересів дитини. Суд також враховує підхід Верховного Суду: якщо між батьками відсутній реальний конфлікт щодо фактичного проживання дитини, а дитина тривалий час проживає з одним із батьків, суд може вирішити це питання одночасно з розірванням шлюбу, виходячи з інтересів дитини та необхідності збереження стабільного життєвого середовища. Правова позиція Верховного Суду полягає в тому, що за відсутності реального спору щодо проживання дитини та з урахуванням її інтересів, суд може вирішувати питання місця проживання дитини одночасно з розірванням шлюбу, а визначальним є реальний, фактично сформований спосіб життя дитини та сталість її середовища. Такий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 200/952/18. Така правова позиція відповідає принципу, що без нагальної потреби суд не повинен змінювати звичне для дитини середовище, оскільки різка зміна місця проживання може негативно вплинути на її психологічний стан, навчання та соціальні зв`язки. Судом встановлено, що позивач має все необхідне для забезпечення дітей повним і гармонійним фізичним, розумовим, духовним, моральним і соціальним розвитком, а також має змогу надати всебічний рівень життя, необхідний для такого розвитку, та поряд з цим не позбавляє відповідачку батьківських прав на дітей. Стосовно вимоги про стягнення аліментів, суд враховує, що одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до положень ч.1 ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На цей час ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України з урахуванням усіх змін передбачено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Згідно із ч. 1ст. 191 СК України, ч. 1 ст.430 ЦПК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позов піддягає задоволенню.

Outcome: approved