Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] та Громадської організації «Спортивний Ковель», в особі голови Громадської організації «Спортивний Ковель» Кузьмука В.А., про стягнення заподіяної майнової шкоди. Позов обґрунтовано тим, що син позивача - [PERSON] почав займалися у футбольній команді Громадської організації «Спортивний Ковель» (назва англійською згідно витягу - SPORT KOVEL, (SК), ЄДРІІОУ 45144136), керівником якої є [PERSON] . У футбольну команду ГО «Спортивний Ковель» входить 11 осіб, тренером якої є відповідач у справі - [PERSON] . З метою, щоб діти, які сформовані у футбольну команду, мали можливість брати участь у футбольних змаганнях та турнірах, була необхідною відповідна спортивна форма. Обов`язковою умовою участі у змаганнях була наявність форми у команди, аби команда могла виступати від імені ГО «Спортивний Ковель». Оскільки громадська організація не забезпечила дітей формою, позивач та інші батьки вирішили самостійно купити форму для дітей з метою, щоб у всієї команди форма була однакова. Футбольна команда складається з 11-ти чоловік та воротаря. За словами тренера [PERSON] , на одного учасника команди необхідно було придбати спортивну форму у кількості двох комплектів для її зміни, а тому, відповідно, слід було придбати всього 24 комплекти форми. Для цього батьки домовились з головним тренером ГО «Спортивний Ковель» [PERSON] про те, що батьки зберуть кошти, а він придбає форму такого вигляду, як було необхідно. Згідно з рахунком на оплату № ФК-00000858 від 15 червня 2023 року підприємця ФОП [PERSON] , було придбано всього 24 комплекти на загальну суму 29494,00 грн. Згідно квитанції № 8КН0-792Е-Х0Х0-МНТТ від 08.06.2023 року, позивач, як відправник, сплатила на картковий рахунок [PERSON] суму коштів у розмірі 30000,00 грн. Згідно квитанції № С4В9-ЗК0Н-Х-767Р-ХВ68 від 15.06.2023 року, [PERSON] , як відправник, сплатив на картковий рахунок ФОП [PERSON] суму коштів у розмірі 29500,00 грн. В серпні 2023 року, після останнього тренування, тренер [PERSON] повідомив, що залишає посаду тренера ГО «Спортивний Ковель» та тренера команди з футболу, до якої ходив син позивача. Оскільки таке повідомлення [PERSON] зробив відразу після тренування, то комплекти форми, які були на дітях, позивач забрала для прання, а саме - 5 комплектів, до яких входять лише 5 шортів на суму 1125,00 грн. та 5 футболок на суму 2000,00 грн., а всього на загальну суму 3125,00 грн. Інші комплекти залишалися на зберіганні в ГО «Спортивний Ковель». [PERSON] повідомив, що, оскільки він звільняється, то інші комплекти форми, які позивач та інші батьки не забрали до звільнення [PERSON] , їм поверне керівник ГО «Спортивний Ковель» [PERSON] , оскільки сам [PERSON] уже не зможе цього зробити через своє звільнення. Позивач звернулась до керівника ГО «Спортивний Ковель» [PERSON] з проханням повернути решту комплектів форми, на що керівник ГО «Спортивний Ковель» [PERSON] відмовив. На даний час ГО «Спортивний Ковель» використовує вказане майно на суму 26800,00 грн., яка оплачена за кошти позивача. Крім цього, позивач вказує, що ГО «Спортивний Ковель», в особі виконуючого обов`язки голови [PERSON] , визнала факт сплати позивачем грошей за форму, та частково повернули майно, яке було придбане позивачем згідно квитанції № С4В9-ЗК0Н-Х-767Р-ХВ68 від 15.062023 року на суму 29500,00 грн. Крім цього, позивач вказує, що вона намагалася у позасудовому порядку вирішити питання повернення форми чи коштів за неї, однак відповідачі не визнали та заперечують таке право позивача. Враховуючи викладене, [PERSON] , покликаючись на порушення цивільного права на своє майно, просила суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заподіяну майнову шкоду в розмірі 26800,00 грн. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08.10.2025 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. В межах строків, встановлених судом, відповідачем [PERSON] та ГО «Спортивний Ковель», в особі голови ГО «Спортивний Ковель» Кузьмука В.А. було подано спільний відзив на позовну заяву, згідно якого відповідачі позовні вимоги не визнають та вважають такими, що не підлягають до задоволення. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачі вказують на те, що в травні 2023 року між [PERSON] , який на той час виконував функції керівника ГО «Спортивний Ковель», почалися перемовини за форму для дітей, які займаються футболом. В той час [PERSON] був відсутній, оскільки виконував громадський обов`язок щодо захисту Батьківщини. У групі месенджера «Viber» проходило обговорення щодо дизайну форми, кількості та розміру. Зі слів [PERSON] , а також з особистих його переписок з [PERSON] , форму мав закупити невідомий спонсор. Згідно вказаних переписок, [PERSON] запитував у [PERSON] на яку суму буде допомога на форму від спонсора, на що остання повідомила про те, що на будь-яку суму (тобто 10000 грн., 20000 грн. або 30000 грн.). В подальшому [PERSON] написала, що гроші в сумі 30000 грн. від спонсора уже є, після чого було закуплено [PERSON] 24 комплекти форми для дітей з відповідними логотипами приблизно на вищевказану суму та офіційно її представлено у соцмережі. Згідно п. 2.4.8. статуту ГО «Спортивний Ковель», організація має право отримувати допомогу у коштів або майна, що надходить безоплатно у вигляді членських внесків, безповоротної фінансової допомоги, пожертв, грантів та самостійно вирішувати питання про їх використання відповідно до положень цього Статуту та законодавства України. Тому, вказаною формою, яка фактично була спонсорською допомогою на всю футбольну команду, почали користуватися діти. На підставі викладеного відповідачі вважають, що вимоги позивача надумані, не відповідають дійсності та не підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю з підстав, наведених в позовній заяві та просила його задовольнити. Представник відповідача - ГО «Спортивний Ковель», в особі голови ГО «Спортивний Ковель» Кузьмук В.А. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ковальчук В.С. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні даного позову. Вказував на те, що позивач перерахувала відповідачу [PERSON] грошові кошти з призначенням платежу "переказ власних коштів". Тобто, цільового призначення дані кошти не мали. Відповідач [PERSON] за вказані кошти придбав форму, а тому став її власником в розумінні ЗУ "Про захист прав споживачів". Навіть якщо вважати, що позивач доручила відповідачу [PERSON] придбати цю форму, то таке доручення відповідач виконав, після чого правовідносини між позивачем та відповідачем припинились. Тому позивач не довела протиправної поведінки [PERSON] , яка б була підставою для відшкодування заподіяної шкоди. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову, з огляду на наступне. Завданнями цивільного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в рішенні від 21.02.1975 року по справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (заява № 4451/70) вказав, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності, як засаду здійснення цивільного судочинства, за якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. В даній справі суд дійшов висновку про те, що позивачем було заявлено позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди за відсутності доведення факту порушення її прав відповідачами, а тому така позовна вимога не підлягає задоволенню. Окремо суд звертає увагу на наступні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору. Згідно квитанції № 8КН0-792Е-Х0Х0-МНТТ від 08.06.2023 року, позивач, як відправник, перерахувала на картковий рахунок відповідача [PERSON] суму коштів у розмірі 30000,00 грн. з цільовим призначенням "переказ особистих коштів". Той факт, що дані кошти були спрямовані на придбання спортивної форми для футбольної команди, сторонами не заперечується. Відповідач [PERSON] , згідно квитанції № С4В9-ЗК0Н-Х-767Р-ХВ68 від 15.06.2023 року, перерахував на картковий рахунок ФОП [PERSON] суму коштів у розмірі 29500,00 грн. відповідно до рахунку на оплату від 15.06.2023 року за спортивну форму. Таким чином, спортивна форма, про яку йдеться в позові, була придбана та використовувалась учасниками футбольної команди, що також не заперечується сторонами. В той же час, в позовній заяві позивачем спочатку стверджується про те, що була домовленість з батьками про збір коштів на форму, в подальшому позивач стверджує, як і в судовому засіданні, про те, що вона надала особисті кошти для придбання цієї форми. Крім цього, як вбачається з переписки в месенджері «Viber» абонента " [PERSON] " з іншою особою, йдеться мова про невідомого "спонсора" для закупівлі форми, який "вже скинув 30000 грн.". Таким чином, окрім квитанції № 8КН0-792Е-Х0Х0-МНТТ від 08.06.2023 року, позивач не надала суду доказів того, що вона перераховувала саме особисті грошові кошти на придбання форми, а не кошти інших осіб (батьків, спонсора, тощо). Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що будь-якої домовленості про подальшу долю придбаної форми між позивачем та відповідачами не було. Зокрема, позивач в судовому засіданні підтвердила, що домовленості про те, що ця форма є її особистою власністю, чи про її повернення в майбутньому, не було. Згідно п. 2.4.8. Статуту ГО «Спортивний Ковель», Організація має право отримувати допомогу у коштів або майна, що надходить безоплатно у вигляді членських внесків, безповоротної фінансової допомоги, пожертв, грантів та самостійно вирішувати питання про їх використання відповідно до положень цього Статуту та законодавства України. З урахуванням зазначеного та обставин придбання спірної форми, відповідачі мали всі підстави розраховувати на те, що перераховані позивачем кошти є безповоротною фінансовою допомогою/пожертвою/грантом. При цьому, позивач, на спростування таких підстав, належних та допустимих доказів не подала. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Тобто, у деліктних зобов`язаннях встановлюється презумпція вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. В даному випадку, позивачем не доведено належними та допустимими доказами всіх обов`язкових елементів для деліктної відповідальності відповідачів. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України, визначено, що однією із засад змагальності є принцип, відповідно до якого кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду, зокрема, на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. При цьому, доктринально встановлено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Аналізуючи викладене в сукупності, суд дійшов переконливого висновку про те, що позивачем не доведено порушення її цивільних прав відповідачами, а відтак про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цілому. Відмовляючи в задоволенні позову, суд, на підставі ст. 133, 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені за ним судові витрати по справі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed