Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Рівненське обласне виробниче комунальне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в розмірі 31 290 грн. 09 коп. та сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог вказує, що РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» є первинним водокористувачем та має право здійснювати спеціальне водокористування, передавати для використання воду іншим водокористувачам на визначених умовах для задоволення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб в порядку централізованого водопостачання. На веб-сайті РОВКП ВКН «Рівнеоблводоканал» було опубліковано про публічну пропозицію (оферту) про укладення індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення для споживачів - співвласників багатоквартирного будинку. В зв`язку з тим, що від відповідача на адресу РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» не надходило жодних заяв та повідомлень про відмову від отримання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, відповідач вважається таким, що приєднався до публічного договору та зобов`язаний виконувати обов`язки, зазначені в ньому. 09.05.2024 року відповідач підписав заяву-приєднання до індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення відповідно ознайомлений з умовами договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, який оприлюднений на офіційному сайті позивача. Відповідач користується житлово-комунальними послугами. Інформація про період нарахування оплати за послугу відображається в довідці оборотів по особовому рахунку № [NUMBER] , який обліковується за адресою: [ADDRESS] . Станом на 01.06.2025 року відповідач отримав послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення на загальну суму 31 290,09 грн., однак не оплатив їх. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 249691718 від 24.03.2021 року [PERSON] є власником вищезазначеної квартири. 21.03.2025 року позивач звертався до Рівненського міського суду Рівненської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача 28 987,10 грн. заборгованості за послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення. 24.03.2025 року Рівненським міським судом Рівненської області у справі № 569/5675/25 винесено судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у сумі 28 987,10 грн. та судовий збір в сумі 302,80 грн. Однак, 22.04.2025 року [PERSON] подав до Рівненського міського суду Рівненської області заяву про скасування судового наказу, оскільки боржник вважає вимоги стягувача необґрунтованими. 23.04.2025 року Рівненським міським судом винесено ухвалу про скасування вищезазначеного судового наказу. 21.10.2025 року через підсистему «Електронний суд» відповідачем подано додаткові пояснення у справі, за змістом яких просить суд, у разі зацікавленості позивача, укласти мирову угоду на умовах проведення перерахунку заборгованості за відповідні послуги відповідно до показників комерційних приладів обліку води, у разі вдалої їх повірки за весь строк надання послуг та розстрочки заборгованості. Крім того, просить суд застосувати до вимог позивача строки позовної давності. 27.10.2025 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області представником позивача подано додаткові пояснення по справі, відповідно до якої заперечує щодо доводів відповідача, викладених у його поясненнях, оскільки відповідач зробив помилковий висновок щодо застосування строку позовної давності, який не заслуговує на увагу, оскільки таке трактування є некоректним та суперечить нормам Закону. Повірка засобів обліку не проведена, відповідно нарахування за послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення проведено згідно затверджених нормативів (норм) споживання відповідно до кількості зареєстрованих осіб, в даному випадку на 3 осіб. Зауважувала, що відповідач звертався до позивача з проханням реструктуризувати заборгованість, проте проект договору не підписав. Представник позивача Шепелюк О.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить суд застосувати строки позовної давності. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» надає послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , (особовий рахунок № [NUMBER] ). Згідно з довідкою оборотів РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» за особовим рахунком № [NUMBER] станом на 01.06.2025 року відповідач отримав послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення на загальну суму 31 290,09 грн., однак не оплатив їх. Згідно зі ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Спірні правовідносини регулюються, зокрема, Законом України від 24.06.2004 року №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (надалі - Закон №1875) та Законом України від 09.11.2017 року №2189-VІІІ «Про житлово-комунальні послуги», який введений в дію з 01.05.2019 (надалі - Закон №2189). За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону № 1875, ч.1 ст. 6, ч. 1 ст. 12 Закону № 2189), учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник. Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (ч.1, 2 ст. 19 Закону №1875, ч.1 ст. 6, ч.1 ст.12 Закону № 2189). Зобов`язання по укладенню договору покладено на споживача (п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875, п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189). Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №1875-IV та ч.5 ст. 13 Закону №2189 договір на надання житлово-комунальних послуг є договором приєднання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За положеннями ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать:1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: 1) утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання зобов`язань по оплаті послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Підставою для виникнення в споживача зобов`язань з оплати послуг з поводження з побутовими відходами без укладеного договору є факт надання відповідних послуг, а також доведення обсягу та вартості таких послуг належними та допустимими доказами. Споживач зобов`язаний оплатити надані житлово-комунальні послуги, якщо він користувався ними. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту. Всі засоби обліку води повинні своєчасно, з урахуванням установлених міжповірочних інтервалів (тобто певного інтервалу часу між двома послідовними періодичними повірками) проходити повірку. Для усіх лічильників води установлено міжповірочний інтервал 4 роки (наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.10.2016 року № 1747 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями»). Отож, дату можна вирахувати, додавши 4 роки до дати повірки заводу виробника, що вказана в технічному паспорті приладу обліку, або дати останньої повірки, яка вказана у свідоцтві про повірку. У разі несвоєчасного проведення чергової повірки засобів обліку води нарахування проводиться згідно затверджених нормативів (норм) споживання за кількістю зареєстрованих осіб або показів вузлів комерційного обліку води (при наявності в багатоквартирному житловому будинку). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки дозволяється застосовувати, випускати з виробництва, ремонту та в продаж і видавати напрокат лише за умови їх відповідності цьому Закону та іншим нормативно-правовим актам, що містять вимоги до таких засобів вимірювальної техніки. Неповірені вузли обліку води до експлуатації не допускаються. За вищевказаною адресою планову періодичну повірку вузлів розподільного обліку холодної води та гарячої води необхідно було провести до 05.02.2020 року. Оскільки повірка не була проведена нарахування за послуги водопостачання та водовідведення проводиться згідно затверджених нормативів (норм) споживання відповідно до кількості зареєстрованих осіб, в даному випадку на 3 особи (нормативи (норми) споживання затверджені згідно рішення Рівненської обласної ради від 03.10.2014 року № 1319 про внесення змін до рішення обласної ради від 25.05.2012 року № 668 про затвердження нормативів (норм споживання води для споживачів РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» та рішення Рівненської обласної ради від 06.09.2017 року № 682 про затвердження нормативів (норм) споживання води для споживачів РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал», які оприлюдненні на офіційному сайті РОР). У матеріалах справи відсутні докази щодо проходження чергової періодичної повірки засобу обліку по вищевказаному особовому рахунку. Належних та допустимих доказів ненадання позивачем послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості відповідачем суду не надано, відтак правові підстави у відповідача в односторонньому порядку відмовитися від виконання своїх зобов?язань відсутні. Внаслідок порушення відповідачем вимог чинного законодавства щодо розрахунків за надані послуги позивачу завдається матеріальна шкода. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, і яке, згідно ст. 11 ЦК України, виникає в тому числі і з договорів. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не спростовано розмір заборгованості, заявлений позивачем. Власного розрахунку або контррозрахунку на спростування наданого позивачем розрахунку, відповідачем не надано. Відтак, наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Разом з тим, суд вважає, що стягненню підлягає заборгованість в меншому розмірі, ніж просить позивач. Відповідачем було заявлено вимогу про застосування позовної давності. Відповідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом положень ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 встановлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. В останнє, Кабінет Міністрів України постановою від 23.12.2022 року № 1423 вніс зміни, зокрема, до Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2». Вони передбачають, що продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30.06.2023 року. Згідно із законом від 30.03.2020 року № 540-IXрозділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст.ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначений Закон України від 30.03.2020 року № 540-IX набрав чинності 02.04.2020 року. Пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції закону № 540-IX перелічені статті цього кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Отже, відповідно до п. 12 «Перехідних і прикінцевих положень» ЦК України продовжено під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених, зокрема, ст.ст. 257, 258 цього Кодексу. Окрім того, Законом України від 15.03.2022 року № 2120-розділ «Прикінцеві та перехідні положення`Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи. Таким чином, позовна давність у цій справі спливла до позовних вимог про стягнення боргу щодо тих щомісячних платежів від моменту прострочення яких до 02.04.2020 року минуло три роки. При цьому, послуги, надані у квітні 2017 року, відповідач мав оплатити з 01.05.2017 року. Оскільки сплив строку позовної давності щодо пред`явлення таких вимог припадає на час дії карантину та воєнного стану, який триває на день подання позову позивачем, тому на такі вимоги поширюються приписи ст. 12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за надані послуги з квітня 2017 року по червень 2025 року. Відповідна заборгованість в межах позовної давності становить 26 125,86 грн. За правилами ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати на оплату судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 2 528,25 грн. (26 125,86 х 3 028,00 : 31 290,09).

Outcome: partial