Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

23.10.2025 позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача. Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.05.2023 у справі №295/3602/23 розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Сторони не досягли згоди щодо розміру аліментів, які відповідач має сплачувати на утримання дитини. Відповідач добровільно допомогу на утримання дитини не надає. Ухвалою суду від 29.10.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 10.12.2025 від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив, у якому вказано, щоз січня 2022 року по лютий 2023 року відповідач разом із позивачем та їх сином [PERSON] проживали у місті Вільнюс, Литовська Республіка.У лютому 2023 року позивач самочинно, без відома і без згоди другого з батьків, навіть без попередження чи попереднього обговорення, забрала їх сина [PERSON] і таємно виїхала з ним до України.Від подачі позову в порядку, передбаченому ст.162 СК України про повернення дитини за її попереднім місцем проживання, відповідача утримало лише те, що відповідач вважав, що це може негативно позначитися на здоров`ї його сина та зашкодити йому. 03.05.2023 рішенням Богунського районного суду м. Житомира по справі №295/3602/23 шлюб між відповідачем та позивачем було розірвано.Під час розгляду справи №295/3602/23 про розірвання шлюбу, та ніколи потім не підіймалось питання про місце проживання дитини сторін та її утримання. Ніякої згоди між батьками дитини з цього питання не існує. Відповідач неодноразово пропонував позивачу укласти з цього питання угоду, але позивач постійно ухиляється від вирішення цього питання.З березня 2023 року відповідач щомісячно відправляв на рахунок позивача грошові кошти в сумі в середньому еквівалентній 220 євро на задоволення потреб своєї дитини.Відповідач ніяким чином не відмовляється та не ухиляється від свого обов`язку виховувати та утримувати свою неповнолітню дитину.Відповідач вказує, що у зв`язку з військовою агресією рф проти України він залишив Україну, проживає за кордоном і не може повертатися до України. Відповідач у країні перебування користується захистом як особа, яка постраждала від військової агресії, та не може повернутися до Батьківщини. Відповідач не має постійного доходу у країні перебування, займається індивідуальною діяльністю, виконує разову, некваліфіковану роботу, отримує непрогнозований, нестабільний дохід. Відповідач у країні перебування відноситься до соціально незахищених верств населення: немає постійного доходу, немає житла та необхідного для проживання майна, мовний бар`єр, незнання місцевих правил та звичаїв. Відповідач планує переїхати на проживання до країни, у якої немає з Україною договору про правову допомогу, що зробить неможливим отримання позивачем інформації про доходи відповідача. Ці обставини викликані зовнішнім фактором - військовою агресією рф проти України, та не залежать від волі чи бажання відповідача. Відповідач вважає, що в розумінні п.4, ч.1. ст. 182 СК України ці обставини мають істотне значення при визначенні судом розміру аліментів. Відповідач вважає, що за таких обставин, максимально буде відповідати інтересам дитини спосіб виконання відповідачем обов`язку утримувати дитину - у твердій грошовій сумі.Відповідач згодний щомісяця перераховувати позивачу кошти на утримання свого сина у розмірі 7050,00 гривень на місяць, що становить суму, яка перевищує суму в 25% від середньої місячної заробітної плати по Львівській області, та перевищує два розміри прожиткового мінімуму у 2026 році для дітей 6-18 років - 3512 грн. У відзиві представник відповідача просить позов задовольнити частково, стягувати аліменти у розмірі 7050,00 гривень на місяць; у задоволенні вимоги про стягнення понесених судових витрат відмовити. 15.12.2025 від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій вказано, що однією із підстав повернення позивача разом із дитиною до України було те, що в квітні 2023 року сину виповнювалося 6 років і він мав іти у вересні даного року до школи. На переконання позивача, школа мала бути саме українська, враховуючи мовний бар`єр. З часу переїзду позивача до України вона не змінювала номер свого телефону. Таким чином, у відповідача не було жодних перешкод щодо спілкування з дитиною. При цьому, відповідач не цікавиться взагалі життям дитини, його станом здоров`я та потребами.З приводу обставини, що відповідач у зв`язку із військовою агресією рф проти України залишив Україну, проживає за кордоном і не може повертатися до України, зазначено, що відповідач виїхав до Литви ще у 2019 році. Також, з довідки про задеклароване місце проживання особи від 25.01.2022, яка додана до відзиву, вбачається, що місце проживання сина [PERSON] було задеклароване разом з батьком ще в січні 2022 року, тобто до повномасштабного вторгнення рф на територію України.Відповідач перебував у Литві по робочій візі, а не як біженець, постраждалий від військової агресії.Право перебування відповідачу у Литві по робочій візі передбачає обов`язок бути офіційно працевлаштованим та отримувати не менше мінімальної заробітної плати. Відповідач є особою працездатного віку, тому має всі можливості для того, щоб бути працевлаштованим та мати постійний стабільний дохід. При цьому, жодних доказів на підтвердження наявного на даний час розміру доходів відповідача, останнім не надається. Окрім того, у відзиві на позовну заяву зазначається, що з березня 2023 року відповідач щомісячно відправляв на рахунок позивача грошові кошти в сумі в середньому еквівалентній 220 євро, що підтверджується виписками із банківського рахунку. Водночас, як вбачається із доданих виписок з банківського рахунку, останній раз відповідач перераховував кошти 24.12.2024. Відповідач перестав перераховувати кошти на утримання сина з часу, коли дізнався, що позивач подала позов про стягнення аліментів до Районного суду міста Вільнюс. Але навіть після того, як даний позов було залишено без розгляду, відповідач не продовжив перераховувати кошти на утримання сина. Причини, з яких відповідач перестав надавати кошти на утримання сина, у відзиві не зазначаються. Реквізити банківської картки позивач з того часу не змінювала.Доводи, викладені в позовній заяві, позивач вважає обґрунтованими, а заперечення відповідача на позовну заяву, що викладені у відзиві - безпідставними. Просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі. 22.12.2025 від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому вказано, що відповідач заперечує проти стягнення з нього на користь позивача понесених судових витрат, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу.Надані позивачем докази понесених витрат на професійну правничу допомогу не дають можливості визначити, яку саме правничу допомогу отримала позивач, із чого складається така правнича допомога, як отримана правнича допомога відноситься до справи, яка розглядається судом.В матеріалах справи відсутні будь-який акт виконаних робіт або передбачений п.2.3.4. договору звіт про виконання доручень за даним договором.Позивач не надала доказів того, що вона отримала правничі послуги стосовно предмету позову, який розглядається судом. Позивач отримала правничу допомогу з питань, які не відносяться до предмету позову і намагається стягнути з відповідача кошти, стверджуючи що це витрати на правничу допомогу у даному судовому процесі. Позивач не надала доказів того, що нею були понесені витрати за надання і отримання правничої допомоги саме по справі, яка розглядається судом. Правничі послуги, які отримала позивачка, є нескладними, які не потребують багато часу для вивчення справи, судової практики і саме часу для їх надання. Договір про надання правничої допомоги укладено 07.10.2025 і оплати за фактично виконані роботи (надані послуги) здійснена також 07.10.2025. Відповідач не має інформації, яку саме правничу допомогу отримала позивач і вартість якої саме правничої допомоги вона включила до судових витрат і намагається стягнути з відповідача. Позивач не надала детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Представник відповідача просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, та відмовити в повному обсязі позивачу в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача понесених судових витрат, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу. 22.12.2025 від представника позивача Остапенка С.О. до суду надійшло клопотання про долучення додаткових доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу. Сторони не скористались своїм правом та не подали до суду клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Згідно з ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.05.2023 розірвано (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №10-14/16464 від 19.08.2020, місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). У відповідності до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як встановлено ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН "Про права дитини" 1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991 держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною першою статті 183 Сімейного кодексу України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтями 81, 83 ЦПК України, передбачено кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. За нормами ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач вказує, що між сторонами не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, однак він не заперечує, що наразі дитина проживає з матір`ю. Також зі змісту відзиву вбачається, що відповідач не ініціював вирішення компетентними органами спору щодо визначення місця проживання дитини. Отже, дитина проживає з позивачем, тому вона вправі заявляти вимоги про стягнення аліментів. Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Положеннями ч. 1, 2 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Однак, такої домовленості між сторонами не досягнуто. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, жодних доказів щодо обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, не надав, зокрема не надав доказів щодо матеріального становища, стану свого здоров`я, наявності інших осіб на утриманні, щодо наявності або відсутності зареєстрованого за ним майна, тощо. Отже, суд доходить висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що він не спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному у позові розмірі. Щодо доводів відповідача про сплату аліментів у твердій грошовій сумі, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, право вибору способу стягнення аліментів належить позивачу, тому, вирішуючи спір, суд виходить із заявлених позовних вимог. Відповідач є батьком дитини та нарівні з матір`ю зобов`язаний утримувати сина до досягнення повноліття. Домовленість між батьками щодо виконання даного обов`язку відсутня. За своїм змістом аліменти - це грошові кошти на утримання дитини, які необхідні для забезпечення належного рівня її розвитку, виховання, забезпечення одягом, продуктами харчування тощо. При визначенні розміру аліментів суд керується положеннями ст. 182 СК України, бере до уваги, що дитина проживає разом з матір`ю, батько матеріальної допомоги на утримання сина не надає; враховуючи розмір витрат, необхідних для забезпечення дитини повноцінним харчуванням, сезонним одягом, приладдям для розвитку та навчання, речами особистої гігієни, лікуванням, дозвіллям, тощо; суд, виходячи з розміру позовних вимог, присуджує аліменти, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до її повноліття. Згідно з частиною першою статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно з ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволення позову - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 вказаної статті Кодексу). Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Встановлено, що 07.10.2025 між адвокатом Остапенком С.О., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ЖТ №001259 від 12.11.2021, та [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги, умовами якого сторони, зокрема, погодили, що за правничу допомогу, передбачену у п.п. 1.1-1.3 договору клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) в розмірі, визначеному у додатках до цього договору (а.с. 10). Відповідно до п. 3 додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги від 07.10.2025 (з урахуваннямдодаткової угоди від 22.12.2025 про внесення змін до додаткової угоди від 07.10.2025, якою сторони вирішили внести зміни до пункту 3 додаткової угоди від 07.10.2025 року до договору про надання правничої допомоги від 07.10.2025, в зв`язку з наявною опискою) вартість послуг за надання правничої допомоги відповідно даного договору за підготовку до звернення із позовом про стягнення аліментів із [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та представництво у суді першої інстанції складає фіксовану суму 7000, грн. 22.12.2025 [PERSON] та адвокат Остапенко С.О. підписали акт виконаних робіт (наданих послуг), у якому зазначено обсяг та зміст виконаних адвокатом робіт та наданих послуг та їх вартість у розмірі 7000,00 грн. [PERSON] оплатила послуги адвоката у сумі 7000,00 грн шляхом перерахування коштів на рахунок адвоката, що підтверджується копією квитанції від 07.10.2025 (а.с. 13). Обсяг виконаної адвокатом роботи підтверджується матеріалами справи. Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). Нормами ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача просить зменшити розмір витрат на правову допомогу, оскільки вважає, що розмір таких витрат є неспівмірним зі складністю справи та обсягом виконаної адвокатом роботи. Однак, виходячи з конкретних обставин справи, зокрема значення справи для сторін, обсягу виконаної адвокатом роботи, витраченого часу, ураховуючи засади співмірності та розумності судових витрат, суд вважає, що витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 7000,00 грн є співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому не вбачає підстав для зменшення їх розміру, отже клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає та з відповідача підлягають стягненню витрати позивача на правову допомогу у сумі 7000,00 грн. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved