Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

У вересні 2025 року позивачка [PERSON] , діючи через свого представника адвоката Мєдвєдєва С. С. звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила: -розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 21.10.2017 виконавчим комітетом Чагівської сільської ради Оратівського району Вінницької області, актовий запис № 4; -стягнути з відповідача [PERSON] на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дітей у розмірі 24 660 грн 97 коп.; -стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку у твердій грошовій сумі 3 450 грн, щомісячно, починаючи з дня подання позову. Позов обгрунтовано тим, що 21.10.2017 виконавчим комітетом Чагівської сільської ради Оратівського району Вінницької області зареєстровано шлюб між позивачкою та відповідачем, актовий запис № 4. Від зазначеного шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Проте, сімейні стосунки між подружжям не склалися, і з липня 2024 року сторони припинили спільне проживання, у зв`язку з тим, що відповідач почав проживати окремо. Спроба відновити сімейні відносини результатів не надали, і в серпні 2025 року сторони остаточно розійшлися. На теперішній час шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться, подальше спільне життя та збереження сім`ї є неможливим. Судовим наказом Погребищенського районного суду Вінницької області від 16.10.2024 (справа № 143/889/24) з відповідача стягнуто аліменти на утримання трьох дітей у розмірі 1/2 частки від усіх видів його (заробітку) доходу щомісячно. Однак, відповідач ухиляється від належного виконання батьківських обов`язків щодо матеріального забезпечення дітей, у зв`язку з чим утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 24 660 грн 97 коп. Позивачка зазначає, що у серпні 2025 року відповідач вчинив неправомірні дії, а саме перерахувавши на її банківський рахунок аліменти у розмірі 35 000 грн, без її відома та згоди, скориставшись наявним доступом до рахунку самовільно зняв 20 000 грн, призначених для забезпечення потреб спільних дітей. На теперішній час позивачка не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Вона вважає, що звільнення відповідача з попереднього місця роботи є суттєвою зміною обставин, яка є підставою, для визначення аліментів на її утримання, виходячи із середньої заробітної плати по місцевості, що, в свою чергу, впливає на оцінку фінансової спроможності відповідача надавати їй належне утримання. Ухвалою судді від 08.10.2025 відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а. с. 78, 79). Відповідача про час і місце розгляду справи повідомлено належним чином. Ухвалою про відкриття провадження у справі відповідачу надано строк для подання клопотання про розгляду справи у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін, а також для подання відзиву на позовну заяву. Крім того, відповідачу було роз`яснено право подати заяву з обґрунтованими запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Проте у встановлений процесуальний строк до суду не надійшло жодних заяв чи клопотань від сторін, зокрема, відзиву на позовну заяву, а також не подано клопотань щодо розгляду справи з викликом (повідомленням) сторін. Згідно з вимогами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку позовного провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами статей 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись із позовом до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд має забезпечити сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Так, судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем 21.10.2017 виконавчим комітетом Чагівської сільської ради Оратівського району Вінницької області зареєстровано шлюб, актовий запис № 4, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 21.10.2017 (а. с. 14). Відповідно до копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 18.05.2018, серії [NUMBER] від 02.01.2020, серії [NUMBER] від 25.09.2023 сторони є батьками трьох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а. с. 15-20). Згідно з копією посвідчення серії [NUMBER] від 28.11.2023, сім`я позивачки є багатодітною (а. с. 22). Судовим наказом Погребищенського районного суду Вінницької області від 16.10.2024 у справі №143/889/24 стягнено із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частки від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 15.10.2024 і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 63, 64). Погребищенським відділом державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в рамках виконавчого провадження № 776898717 здійснюється примусове виконання судового наказу №143/889/24, виданого 09.01.2025 Погребищенським районним судом Вінницької області, про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частки від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 15.10.2024 і до досягнення дітьми повноліття. Виходячи з розрахунку заборгованості за судовим наказом від 09.01.2025 № 143/889/24, розмір заборгованості зі сплати аліментів відповідачем [PERSON] на користь позивачки [PERSON] на утримання трьох малолітніх дітей станом на 31.08.2025 становить 4 780 грн 97 коп. (а. с. 66-69). Відповідно до копії платіжної інструкції від 24.08.2025 відповідачем [PERSON] на рахунок позивачки [PERSON] (№ [NUMBER] ) сплачено аліменти у сумі 34 880 грн (а. с. 65, 72). Згідно з копією роздруківки про зняття готівки в банкоматі з картки [NUMBER] 24.08.2025 знято 20 000 грн (а. с. 73). Разом з тим, відповідно до копії розрахунку заборгованості за судовим наказом від 09.01.2025 № 143/889/24 розмір заборгованості зі сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] на утримання трьох малолітніх дітей станом на 31.08.2025 становить 24 660 грн 97 коп. (а. с. 66-69). Розглядаючи позов у частині вимог про розірвання шлюбу, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього кодексу. Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка виявила бажання залишити прізвище « [PERSON] », що не суперечить вимогам чинного законодавства. Згідно із ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні причини пред`явлення позову в частині розірвання шлюбу, встановивши, що сторони припинили подружні стосунки, шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя неможливе, а збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині. Щодо позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її утримання до досягнення найменшою дитиною трьох років, суд зазначає таке. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно з ст. 84 Сімейного кодексу України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частина 4 статті 84 Сімейного кодексу України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини матері на утримання чоловіком - батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини. Відповідно до роз`яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Разом з тим, зі змісту вказаних вище норм слідує, що визначальною умовою стягнення аліментів на дружину є та обставина, чи може платник аліментів надавати таку матеріальну допомогу. Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри». Звертаючись до суду з позовом в частині стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку, позивачка [PERSON] вказує, що відповідач [PERSON] має можливість сплачувати аліменти на дружину, оскільки звільнився з попереднього місця роботи, а середня заробітна плата у Вінницькій області є значно вищою за той дохід, який відповідач декларував раніше, що свідчить про його об`єктивну спроможність надавати їй матеріальну допомогу. Однак, суд з такими доводами позивачки не погоджується. Так, з матеріалів справи слідує, що з відповідача здійснюється стягнення аліментів в розмірі 1/2 частки від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 15.10.2024 і до досягнення дітьми повноліття. Отже, при пред`явленні позову про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку саме на позивача покладається процесуальний обов`язок доказування тієї обставини, що відповідач може надавати таку матеріальну допомогу. Проте, матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем постійного заробітку, інших доходів, наявності нерухомого чи рухомого майна на праві власності тощо. Відтак, позивачкою не доведено, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на її утримання до досягнення найменшою дитиною трирічного віку і що надання ним такої матеріальної допомоги не становитиме для нього надмірного тягаря. За таких обставин, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині стягнення пені за прострочення зі сплати аліментів суд дійшов таких висновків. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100% заборгованості. Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 Сімейного кодексу України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18)». У постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 зроблено висновки, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства; учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів; невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах Сімейного кодексу України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи; стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 Сімейного кодексу України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів; розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %; при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 Сімейного кодексу України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується». Звертаючись до суду з позовом, позивачка у позовній заяві надала відповідний розрахунок та зазначила, що за період з жовтня 2024 року по 31.08.2025 сума неустойки (пені), яку відповідач має сплатити на її користь за прострочення сплати аліментів, становить 60 492 грн 71 коп. та з урахуванням ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України просить стягнути пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі загальної суми заборгованості по аліментах, що складає 24 660 грн 97 коп. Оцінюючи викладені у позовній заяві доводи представника позивачки щодо вчинення відповідачем недобросовісних дій 24.08.2025, зокрема, зняття ним грошових коштів у сумі 20 000 грн з банківської картки позивачки після зарахування на неї аліментів у розмірі 34 880 грн, суд зазначає про таке. Якщо позивачка вважає, що відповідач здійснив несанкціоноване зняття грошових коштів з її карткового рахунку без її відома та згоди, такі дії можуть мати ознаки кримінального правопорушення, що є підставою для звернення до правоохоронних органів із відповідною заявою, а також до банку із заявою про оскарження транзакції, блокування картки та ініціювання процедури повернення коштів. Проте позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів вчинення нею таких дій. Відповідно, обов`язок доведення обставин, на які вона посилається як на підставу позовних вимог, покладається на позивачку згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України. З матеріалів справ вбачається, що позивачка не довела того, що відповідач зняв кошти без її волевиявлення, а операція не була здійснена за її згодою. Навпаки, правильне введення ПІН-коду до банківської картки свідчить про волевиявлення власника, а тому відповідальність за платіжні операції несе саме позивачка. З огляду на викладене, суд не бере до уваги як належний та допустимий доказ копію розрахунку заборгованості по аліментах від 31.08.2025 року в сумі 24 660 грн 97 коп, оскільки, з оригіналу відповідного розрахунку, наданого Погребищенським відділом державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 30.09.2025 за вих. № 26709/3, вбачається, що фактична сума заборгованості відповідача становить 4 780 грн 97 коп. з урахуванням сплати аліментів у сумі 34 880 грн (а. с. 66-69). Відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Цей припис підтверджує довід про підвищений захист прав дитини. З огляду на викладене та з метою визначення розміру пені за прострочення сплати аліментів за вказаний період, а також задля встановлення дійсних обставин можливого порушення прав дитини та застосування ефективного способу захисту її інтересів, суд наводить власний розрахунок суми пені, виходячи із зазначеної вище формули та відомостей, що містяться у матеріалах справи (розрахунку заборгованості зі сплати аліментів). При цьому, за відсутності інших відомостей, суд при здійсненні розрахунку виходить із того, що погашення заборгованості по аліментах в період з 15.10.2024 року по 31.08.2025 відповідачем здійснювалося впродовж місяця, за який мав сплачуватися відповідний періодичний платіж, або в перший день наступного місяця (а. с. 68-69). Таким чином, виходячи із правових позицій Верховного Суду, наданого позивачкою розрахунку заборгованості за аліментами, розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 15.10.2024 по 31.08.2025 необхідно розраховувати наступним чином: №Заборгованість по аліментах за відповідний місяцьКількість днів прострочення заборгованості по аліментах за відповідний місяць, починаючи з 01 числа наступного місяця до 31.08.2025Розрахунок пеніРозмір пені за відповідний період 1.жовтень 2024 року - 4 794 грн3044 794Х304Х1%14 573,76 2.листопад 2024 року 4 794 грн2744 794Х274Х1%13 135, 56 3.березень 2025 року 4 791 грн1844 794Х1844Х1%8 820,96 4.квітень 2025 року 4 794 грн1534 794Х153Х1%7 334,82 5.травень 2025 року 4 794 грн1234 794Х123Х1%5 896,62 6.червень 2025 року 4 794 грн924 794Х92Х1%4 410,48 7.липень 2025 року 4 794 грн614 794Х61Х1%2 924,34 При цьому, за відсутності інших відомостей, суд при здійсненні розрахунку виходить із того, що погашення заборгованості за аліментами в період з 01.12.2024 по 28.02.2025 та 24.08.2025 відповідачем здійснювалося впродовж місяця, за який мав сплачуватися відповідний періодичний платіж, або в перший день наступного місяця (грудень 2024 сплачено 3 057 грн 95 коп, пеня не нараховується; січень 2025 року сплачено 1 005 грн 03 коп., пеня не нараховується; лютий 2025 року сплачено 9 010 грн 05 коп., пеня не нараховується, серпень 2025 року сплачено 34 880 грн, пеня не нараховується). Отже, сума пені за прострочення сплати відповідачем аліментів за періодичними платежами за період з 15.10.2024 по 31.08.2025 (останній відомий термін утворення заборгованості), виходячи із застосованої судом формули, становить 57 096 (п`ятдесят сім тисяч дев`яносто шість) грн 54 коп. Разом з тим, сукупний розмір поточної заборгованості, на яку вона нараховується, згідно з розрахунком заборгованості по аліментах ВП № 776898717 становить 4 780 грн 97 коп. (а. с. 68, 69). Тому з урахуванням того, що пеня не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, на яку вона нараховується, одержувач аліментів має право на стягнення 4 780 (чотири тисячі сімсот вісімдесят) грн 97 коп. пені. Під час вирішення питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів боржником, необхідно брати до уваги фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості, можливість та обізнаність боржника про необхідність утримувати дитину, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення, участь боржника у вихованні дитини, що сприятиме його обізнаності щодо потреб дитини, пов`язаних з її матеріальним забезпеченням. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог. З матеріалів справи вбачається, що відповідач був обізнаний про судовий наказ щодо стягнення аліментів, а тому заборгованість за аліментами виникла з його вини, як особи, зобов`язаної здійснювати їх сплат відповідно до рішення суду. Враховуючи це, позивачка має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення виконання аліментного зобов`язання. Відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що через стан здоров`я або матеріальне становище він був позбавлений можливості утримувати своїх малолітніх дітей, а також не подав жодних заперечень щодо наявності заборгованості або обрахованого розміру пені. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення пені за прострочення сплати аліментів. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд, оцінивши докази, які містяться у матеріалах справи, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 4 780 грн 97 коп., а саме сукупного розміру поточної заборгованості, на яку вона нараховується. Відповідно до частин 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Частиною 1 ст.1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. В силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За змістом частин 1, 3 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, а також на забезпечення архітектурної доступності приміщень судів, доступності інформації, що розміщується в суді, для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення. З урахуванням того, що внаслідок розгляду даної справи державою Україна понесено матеріальні витрати, у вигляді неодержаного судового збору, який мав би бути спрямований на забезпечення здійснення правосуддя та функціонування органів судової влади, слід вважати, що держава Україна є особою, яка понесла судові витрати, в розумінні ч. 6 ст. 141 ЦПК України. Пунктом 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка підлягає стягненню або є предметом спору, зокрема за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. Відповідно, позов про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за своєю правовою процесуальною природою є позовом майнового характеру, а отже, підлягає оцінці та визначенню ціни позову відповідно до заявлених до стягнення сум. За змістом підпункту 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана до суду фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна позовної вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів становить 24 660 грн 97 коп. За наслідками розгляду справи судом стягнуто із відповідача на користь позивачки 4 780 грн 97 коп., що становить 19,40 відсотка від ціни позову. Таким чином, із відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір в сумі 235 грн (1 211 грн 20 коп. х 19,40% : 100%). Разом з тим, позивачка [PERSON] відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 1.330705377.1 від 29.09.2025 сплатила судовий збір у сумі 1 211 грн 20 коп. при поданні до суду позову про розірвання шлюбу, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: partial