Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») в особі уповноваженого представника адвоката Іваночка Юрія Антоновича звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі «Відповідач 2»), [PERSON] (надалі «Відповідач 3»), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур Антоніни Анатолівни, про визнання недійсним договору дарування від 29.09.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №1153, згідно якого [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] (дарувальник) подарувала, а [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] (обдарована) прийняла в дарунок належні [PERSON] 52/100 частки домоволодіння по [ADDRESS] ; скасування реєстрації права власності на 26/100 будинковолодіння по [ADDRESS] , зареєстрованого за [PERSON] згідно договору дарування від 05.06.2020 року; скасування реєстрації права власності на 26/100 будинковолодіння по [ADDRESS] , зареєстрованого за [PERSON] згідно договору дарування від 05.06.2020 року. Позовні вимоги мотивував тим, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А. договір дарування від 29.09.2016 року, зареєстрований в реєстрі за №1153, підлягає визанню недійсним, оскільки його укладено [PERSON] , паспорт якої на момент укладення цього договору вважався недійсним, оскільки дана особа 06.08.1996 року, як [PERSON] (у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] ) отримала громадянство Сполучених Штатів Америки, а в подальшому у 2006 році отримала паспорт громадянина Сполучених Штатів Америки. Саме [PERSON] 18.09.2016 року перетнула державний кордон та прибула в Україну, а 09.10.2016 року покинула Україну, а не [PERSON] , а тому особа [PERSON] не мала юридичних підстав та юридичних прав вчиняти будь-які дії, а тим більше нотаріальні дії, оскільки чинне законодавство України не допускає подвійне громадянство. Крім того, обґрунтовуючи підстави для визнання договору дарування недійсними, представник Позивача покликався на те, що в оскаржуваному договорі дарування не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок, що передавався у дарунок, а також на те, що при укладенні оскаржуваного договору дарування було порушено норми матеріального права, що полягають у зловживанні правом, недобросовісності ( [PERSON] скористалася похилим віком [PERSON] , її важким психологічним та емоційним станом, пов`язаним із смертю сина [PERSON] та навантаженням після перельоту), порушенні інтересів спадкоємця та фіктивності правочину, який здійснювався з наміром приховати майно з метою у майбутньому унеможливити виконання заповіту [PERSON] та [PERSON] від 20.03.2010 року. Крім того, у позовній заяві представник Позивача також покликався на положення статті 233 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини), норми щодо витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначав, що ним не ставиться вимога про недійсність наступних договорів дарування від 05.06.2020 року, що укладені відповідачкою [PERSON] в подальшому, а ефективним способом захисту прав Позивача вважав скасування державної реєстрації права власності за відповідачами 2 та 3. В судових засіданнях представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представником Відповідача 1 [PERSON] на адресу суду подано відзив на позов, у якому сторона Відповідача 1 проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову, представник Відповідача 1 зазначила про те, що [PERSON] від 20.03.2010 року, на який в якості підстав позовних вимог покликається представник Позивача, окрім того, що не містить переліку майна, який до нього входить, було припинено відповідно до заяви про скасування відкличного живого трасту від 16.11.2013 року на підставі волевиявлення його власника [PERSON] ( [PERSON] ) з поверненням всього її майна власнику. Після припинення трасту [PERSON] склала заповіт від 09.09.2016 року, який наразі оскаржується в судовому порядку в США. Згідно заповіту від 09.09.20016 року до нерухомого майна [PERSON] (попередні прізвища якої також згадуються у заповіті) належить лише будинок у місті Чикаго, а майно на території України заповітом не охоплено. Вважає, що померла [PERSON] ( [PERSON] ) мала право відчужувати належне їй майно на території України, незалежно від заповіту в США, а тому, уклавши договір дарування, не порушила жодної норми законодавства України. Крім того, в якості заперечень на позов представник Відповідача 1 покликається на те, що права [PERSON] , позивача, у спірних правовідносинах не порушені, оскільки він протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини (часу смерті [PERSON] ) не прийняв спадщину на території України, у зв`язку з чим він не є спадкоємцем [PERSON] та його права не порушені; до нього не перейшло в порядку спадкування право на оспорення оскаржуваного договору дарування. [PERSON] на момент смерті уже втратила право на оскарження договору, оскільки строк позовної давності уже сплив, так як вказаний договір укладено 29.09.2016 року. Померла знала про укладення оскаржуваного договору дарування, виявила волю на його укладення та протягом строку позовної давності дій на оскарження такого не вчиняла. Крім того, у відзиві на позов представник Відповідача 1 покликається на те, що оскаржуваний договір дарування не є ні фраудаторним, ні фіктивним, оскільки відповідні доводи сторони Позивача, спрямовані на доведення такої обставини, ґрунтуються лише на власних судженнях Позивача. Стосовно зазначення у договорі дарування прізвища та імені [PERSON] , а не [PERSON] , представник Відповідача 1 зазначає, що вказана особа є одніє і тією ж самою особою. [PERSON] від українського громадянства не відмовлялася, спірне майно набула 17.06.1996 року, тобто уже після зміни прізвища у США на « [PERSON] », а тому використання нею при укладенні оскаржуваного договору українського паспорта є законним. Також представник Відповідача у відзиві на позов посилалася на пропуск Позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Представники сторін також скористалися правами на подання письмових пояснень. Відповідачі 2, 3 на адресу суду направили заяви про розгляд справи без їх участі, в яких заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на законність набуття ними права власності на спірну частину домоволодіння, просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур Антоніна Анатолівна в судове засідання не з`являлася, письмових пояснень щодо суті спору не надала, на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів надала витребовувані докази. Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] та Відповідач 1 [PERSON] є рідними відповідно внуком та донькою [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] . В ході розгляду справи Судом встановлено, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , та громадянка США [PERSON] , [INFO] , є однією і тією ж фізичною особою. Представник Позивача таку обставину визнає та не заперечує. Зокрема, у зв`язку з реєстрацією шлюбу у США 06.02.1988 року [PERSON] , одружившись з [PERSON] , змінила прізвище на « [PERSON] ». 06.08.1996 року [PERSON] отримала паспорт громадянина Сполучених Штатів Америки (номер паспорта [NUMBER] від 13.07.2016 року до 12.07.2026 року). Докази на підтвердження того, що [PERSON] , [INFO] , у встановленому законом порядку відмовилася від громадянства України в матеріалах справи відсутні. 29.09.2016 року між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (Дарувальник) та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (Обдаровувана) укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А., зареєстровано в реєстрі за №1153, відповідно до якого дарувальник подарувала, а обдаровувана прийняла в дарунок належні [PERSON] 52/100 частки домоволодіння номер [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла у Сполучених Штатах Америки. 05.06.2020 року на підставі Договору дарування від 05.06.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А., серія та номер 667, право власності на 26/100 домоволодіння номер [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . 05.06.2020 року на підставі Договору дарування від 05.06.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А., серія та номер 667, право власності на 26/100 домоволодіння номер [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . Посилаючись на недійсність Договору дарування від 29.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А., зареєстрованого в реєстрі за №1153, а також незаконність державної реєстрації в подальшому права власності на 26/100 частки спірного домоволодіння за відповідачами 2 та 3, Позивач [PERSON] в особі уповноваженого представника звернувся до суду з даним цивільним позовом. Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 2 статті 31 Закону України «Про міжнародне приватне право» форма правочину щодо нерухомого майна визначається відповідно до права держави, у якій знаходиться це майно, а щодо нерухомого майна, право на яке зареєстроване на території України, - права України. Право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом (частина 1 статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 статті 1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 30 квітня 2024 року у справі №154/3846/20: «Спадкуванням за правом представлення це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу). Тобто під спадкуванням за правом представлення розуміється особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом (та деяких інших осіб), коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини нібито заступає її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступенів, це означає, що у разі смерті до відкриття спадщини дітей спадкодавця, право на спадкування переходить до їхніх дітей (онуків спадкодавця), у разі смерті до відкриття спадщини онуків спадкодавця, право на спадкування отримають їхні діти (правнуки спадкодавця) тощо. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 335/12781/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 2-350/2004». В іншій постанові від 01.07.2024 року у справі № 461/7330/15-ц Верховний Суд зауважив: «Спадкування за правом представлення це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно із статтею 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною першою статті 1298 ЦК України зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. З матеріалів справи відомо, що 19 березня 2015 року приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Г. М. скерувала на адресу [PERSON] лист за вих. № 92/01-16 про відмову у заведенні спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] у зв`язку із пропущенням строку у шість місяців, встановленого для прийняття спадщини згідно із статтею 1270 ЦК України. За змістом норм статей 1268, 1269 ЦК України, факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте чинне законодавство не передбачає можливості окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вищенаведений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 554/3192/16-ц. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України). В постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 332/3923/18 викладено висновок про те, що розглядаючи спір про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, при цьому у разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Крім того, у цій справі суд встановив, що позивач не надала доказів будь-яких дій щодо реалізації спадкових прав після смерті [PERSON] , зокрема, [PERSON] не зверталась із заявою про прийняття спадщини і не зверталась із позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після отримання відповіді від приватного нотаріуса Алєксєєвої Г. М. від 19 березня 2015 року. Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги є недоведеними». Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява (постанова Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі №937/10434/19). Отже, положеннями статей 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або якщо він не проживав та звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частині третій статті 1268, статтях 1269 1270 ЦК України та не підлягають ширшому тлумаченню. Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Особа, яка на час відкриття спадщини не проживала разом з спадкодавцем та не звернулась із заявою про прийняття спадщини вважається такою, що не прийняла спадщину. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. В даній цивільній справі, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, укладеного спадкодавцем [PERSON] ( [PERSON] ) за життя, Позивач [PERSON] (внук спадкодавця) покликається на порушення оскаржуваними договором дарування та реєстрацією права власності на частку домоволодіння за відповідачами 2 та 3 його спадкових прав, зазначаючи, що спірне домоволодіння повинно входити до спадкового майна, яке має спадкуватися ним, Позивачем, як спадкоємцем померлої [PERSON] , бабусі Позивача. Тобто, фактично даний цивільний позов спрямовано на захист спадкових прав Позивача. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 2340/3539/18 (адміністративне провадження № К/9901/22749/19)). У розумінні закону суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко проти України», заява №4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру. Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи заявлені відповідні позовні вимоги у справі. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 715/2316/18 (провадження № 61-3755св20). Як зазначив Верховний Суд у постанові від 09 травня 2025 року у справі № 354/1008/20, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року в справі №757/23249/17). У постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 715/2316/18 Верховний Суд вказав, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 03 грудня 2025 року у справі №344/2910/23, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Верховний Суд зазначає, що самостійними підставами відмови у позові є: відсутність порушення прав та законних інтересів позивача, не доведення позовних вимог, сплив позовної давності, обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу. (див.: постанови Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20, від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17). Верховний Суд зазначає, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Верховний Суд зауважує, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження№ 61-2417сво19). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628.1475.19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні». У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753.8671.21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду». При цьому, Суд наголошує, що оспорювати правочин, окрім його сторін, може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. В постанові від 12.03.2018 у справі №910/22319/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у подібних правовідносинах дійшов таких висновків. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає втому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав(правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якій зазначено, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. В ході розгляду справи представник Позивача, обґрунтовуючи факт порушення оскаржуваним договором дарування та оскаржуваною реєстрацією права власності прав Позивача [PERSON] , посилався на наступні документи: - Заповіт [PERSON] від 20 березня 2010 року, який було вчинено у США, відповідно до якого [PERSON] віддавала свою матеріальну особисту власність та решту власності, якою вона володіє, в момент її смерті (за винятком будь-якої власності, щодо якої вона має повноваження призначати) Трастовому розпоряднику Трасту [PERSON] від 20 березня 2010 року, попередньо підписаного нею, який набув чинності в момент її смерті (її «Відкличний траст»), що буде зберігатися та адмініструватися, як це передбачено в ньому. Виконавцем трасту визначено: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 36-38). - Траст [PERSON] від 20.03.2010 року (а.с.41-53), відповідно до пункту 3.3 якого вся нерухома власність переходить до [PERSON] , якщо він переживе її, в іншому випадку нерухоме майно, призначене для [PERSON] , розподіляється в рівних частках між [PERSON] та [PERSON] . Дарування, обумовлене в цьому пункті, відноситься до її власності за адресами: 3000 N. Octavia, Chicago, IL, 4403 S. Wood, Chicago, IL та будь-яка її власність, розташована в Україні. Разом з тим, як встановлено в ході розгляду справи, вищевказані заповіт та траст [PERSON] від 20.03.2010 року було припинено самою ж [PERSON] , про що не повідомлено представником Позивача у позовній заяві. Так, відповідно до заяви про скасування відкличного живого трасту, зробленої 16.11.2013 року у Чикаго, Іллінойс, посвідченої державним нотаріусом, а також Заяви скасування Трасту, посвідченої 16.11.2013 року державним нотаріусом у [PERSON] , [PERSON] (а.с. 118-121), траст припинив свою дію на підставі волевиявлення його власника [PERSON] . При цьому, 09 вересня 2016 року [PERSON] (відома як [PERSON] , [PERSON] ), оголошуючи це її останнім розпорядженням і заповітом, скасовуючи всі попередні зроблені заповіти та відповідні кодицилі, склала Останню волю і заповіт [PERSON] (а.с.122-129). Згідно статті 6 Останньої волі і заповіту [PERSON] її нерухоме майно складається з наступного: 1. 3015 Норс Лотус Стріт, [PERSON] , Іллінойс [NUMBER] . Наказує передати її нерухоме майно, розділити, оформити в рівних частках між двома її онуками [PERSON] та [PERSON] лише у випадку, якщо вони виплатять її дочці [PERSON] , знаної як [PERSON] $40 000,00 (40 тисяч доларів і 00/100 доларів). Якщо її онуки [PERSON] та [PERSON] не погодяться виплачувати її дочці [PERSON] , знаної як [PERSON] $40 000,00 (40 тисяч доларів і 00/100 доларів), тоді наказує передати, розділити, оформити в рівних частках майно між двома її онуками [PERSON] , [PERSON] та її донькою [PERSON] , також відомої як [PERSON] . Все своє матеріальне особисте майно за даним заповітом [PERSON] заповіла [PERSON] , знаної як [PERSON] . Як встановлено Судом в ході розгляду справи, наразі заява про скасування відкличного живого трасту, зроблена 16.11.2013 року та Остання воля і заповіт [PERSON] від 09 вересня 2016 року є предметом оскарження, зокрема, Позивачем, в суді Сполучених Штатів Америки. Доказів на підтвердження того, що вказані документи визнано недійсними в матеріалах справи відсутні. Відтак, посилання представника Позивача на Траст та Заповіт [PERSON] від 20.03.2010 року в якості підстав позову є безпідставними, оскільки такі документи припинено за заявою особи, яка їх склала, а доказів незаконності чи недійсності заяви про таке припинення або їх скасування Суду не надано. Натомість, чинний на сьогодні заповіт [PERSON] від 09.09.2016 року охоплює лише нерухоме майно, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також матеріальне особисте майно спадкодавиці. Майна на території України останній заповіт [PERSON] не охоплює. Спадкоємцями за останнім заповітом [PERSON] , який охоплює лише нерухоме майно на території США, є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з цим, відсутні підстави вважати, що 52/100 частки домоволодіння у [ADDRESS] , власником якого була [PERSON] ( [PERSON] ) та яким за життя розпорядилася шляхом дарування рідній доньці, повинні входити до складу спадщини, на яку має право Позивач [PERSON] . Вказане майно не охоплене останнім заповітом [PERSON] . Суд наголошує, що на момент смерті спадкодавця [PERSON] ( [PERSON] ) 52/100 частки домоволодіння у [ADDRESS] їй не належали, а тому вони не ввійшли до складу спадкової маси у зв`язку зі смертю [PERSON] . Заповіту, за умовами якого 52/100 частки домоволодіння у [ADDRESS] , заповідалися [PERSON] чи його батьку [PERSON] , який помер раніше, аніж [PERSON] ( [PERSON] ), Суду не надано. Крім того, Суд особливо наголошує на тому, що спадкоємець за законом, в тому числі за правом представлення, який не проживав станом на час смерті разом із спадкодавцем, бажаючи реалізувати свої спадкові права, повинен дотриматися відповідної встановленої законом процедури, зокрема, в порядку статті 1269 ЦК України має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини за загальним правилом протягом шести місяців, що розпочинається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України). Оскільки спірне майно (52/100 частки домоволодіння у [ADDRESS] ), спадкові права щодо якого заявляє Позивач, знаходиться на території України, то Позивач повинен керуватися спадковим законодавством України. Разом з тим, Позивач [PERSON] не звертався на території України до нотаріуса або через відповідну консульську установу із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка мала місце [INFO] , до суду із заявою про надання додаткового строку для прийняття спадщини не звертався. Вказану обставину самостійно підтверджено та визнано представником Позивача. Заяв чи клопотань про витребування доказів сторонами не заявлялося. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення. Суд зауважує також, що Позивач, посилаючись на порушення його прав, як спадкоємця після смерті бабусі, не ставить питання про визнання за ним права на спадкове майно чи його частку. У зв`язку з цим, Суд приходить до висновку про відсутність порушеного права Позивача у спірних правовідносинах, оскільки він вважається таким, що не прийняв спадщину. Права на оскарження договору дарування Позивач після смерті бабусі не успадкував. Інших обставин, які б свідчили про порушення його прав при укладенні оскаржуваного договору дарування стороною Позивача не наведено. В даному контексті Суд звертає увагу на аналогічну практику Верховного Суду у справах щодо оскарження заповіту. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.06.2025 року у справі №129/859/20 звернув увагу на те, що «для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушені, невизнані або оспорені відповідачами. Тому питання про недійсність заповіту слід вирішувати тільки тоді, якщо є підстави для висновку про те, що у спірних правовідносинах право (інтерес) позивачки порушене, оспорене чи невизнане. Право на оспорення заповіту має особа, чиї спадкові права або інтереси цей заповіт порушує. Суди попередніх інстанцій не встановили у заповіті положень про позбавлення права спадкування спадкоємців за законом, а також фактів, які б зумовлювали усунення від спадщини таких спадкоємців. Спадкоємиця за заповітом спадщину після смерті бабусі позивачки не прийняла. Тому немає підстав для висновку, що оспорюваний заповіт був перешкодою для спадкування майна бабусі позивачки спадкоємцями за законом. Відсутність порушення прав і законних інтересів позивачки є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання заповіту недійсним (див. близькі за змістом висновки у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у від 9 серпня 2023 року у справі № 592/7979/18, від 26 січня 2022 року у справі № 750/13341/19, від 6 червня 2024 року у справі № 307/3657/21)». Крім того, як зазначено Верховним Судом у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц, «до спадкоємця в порядку спадкування може переходити право на оспорення документу чи юридичного факту (зокрема, правочину, рішення органу юридичної особи, свідоцтва тощо), яке належало спадкодавцю, та не припинилося до його смерті. У справі, що переглядається, особа, яка мала право на оспорення (спадкодавець [PERSON] ), висловила як прямо (в заяві від 19 липня 2002 року), так і своєю поведінкою (оскільки протягом майже 14 років не оспорювала свідоцтво про право на спадщину видане в 2002 році її сину), що не буде реалізовувати своє право на оспорення. За таких обставин, право на оспорення свідоцтва про право на спадщину, яке мала [PERSON] , припинилося, відповідно його не успадкував [PERSON] , а тому підстави для задоволення первісних позовних вимог [PERSON] , як спадкоємця [PERSON] , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/4 частки спадкового майна та скасування реєстраційного посвідчення на 3/4 частки житлового будинку, відсутні». У спірних правовідносинах у даній цивільній справі [PERSON] не вважається таким, що успадкував право на оскарження договору дарування від 29.09.2016 року, оскільки на момент смерті [PERSON] ( [PERSON] ) 15.11.2019 року вона сама вже втратила право на оскарження такого договору дарування у зв`язку із спливом трирічного строку позовної давності. Померла правом на оскарження договору дарування протягом строку позовної давності не скористалася. У зв`язку з цим Суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю порушеного права Позивача. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у від 9 серпня 2023 року у справі № 592/7979/18, від 26 січня 2022 року у справі № 750/13341/19, від 6 червня 2024 року у справі № 307/3657/21, від 25.06.2025 року у справі №129/859/20), у зв`язку з чим доводи сторони позивача про допущені порушення при укладенні оскаржуваного договору дарування, заява представника Відповідача про пропуск позовної давності, як підстава для відмови в задоволенні позову, Судом не розглядаються. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ЦК України,

Outcome: dismissed