Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Заявник звернувся до суду через свого представника за допомогою системи «Електронний суд» з вказаною заявою та просить суд: встановити факт володіння [PERSON] квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01 червня 2005 року, Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В. за № 7095, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 15.06.2005 р., реєстраційний номер майна - 3317266. В обґрунтування заяви зазначив, що [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01 червня 2005 року, Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В. за № 7095. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрацію прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 446482588 від 06.10.2025 р., вищевказана квартира внесена у реєстр прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, 7095, 01.06.2005, що посвідчено приватним нотаріусом Бурлак О.В., Реєстраційний номер майна: 3317266, номер запису 23582, в книзі 108дк-212. У зв`язку з тим, що вказана вище квартира придбавалась за рахунок кредиту, вона була передана у якості забезпечення виконання зобов`язань відповідно до договору Іпотеки № DOK0020, посвідченого 23 червня 2005 року, Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В. за № 8350 (надалі Договір іпотеки) Відповідно до п. 17.11. Договору іпотеки, правоустановлюючі документи було передано на зберігання у філію "Донецьке регіональне управління" АТ КБ " ПриватБанк" до дати остаточного погашення кредиту. Після погашення кредиту, [PERSON] звернувся до АТ КБ "Приватбанк" з заявою, про видачу оригіналів правоустановлюючих документів. Листом Від 18-10 2024 р. No20.1.0.0.0/7- 241010/23040 АТ КБ "Приватбанк" повідомив, що надати оригінали правоустановлюючих документів він не може у зв`язку з неспокійною ситуацією в Луганській та Донецькій області, АТ КБ ПРИВАТБАНК тимчасом обмеженям роботи відділень, офісів (в тому числі архівних приміщень), банкоматів і терміналів в цих регіонах. Для отримання дублікату договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01 червня 2005 року, Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В. за № 7095., [PERSON] також звернувся до нотаріуса, що посвідчував цей договір. Листом за вих.№146/01-08 від 21.02.2025 р. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., повідомила, що вона припинила свою діяльність як нотаріус Донецького міського нотаріального округу, та не може видати дублікат. Листом за вих.№590/01-16 від 24.10.2025 р. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., також повідомила, що нотаріальний архів приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В. знаходиться на непідконтрольній України території. У зв`язку з окупацією міста Донецьк та тривалою військовою агресією російської федерації проти України, через активні бойові дії, доступ до документів Державного нотаріального архіву Донецького обласного територіального управління юстиції та Бюро технічної інвентаризації м. Донецька, наразі відсутній. Виготовлення та видачі дубліката с договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01 червня 2005 року, Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В. за № 7095 на квартиру за адресою: [ADDRESS] буде можливим після завершення дії воєнного стану в Україні, деокупації м. Донецьк відновлення повноцінної роботи органів місцевого самоврядування та у разі збереження документів. На підставі викладеного вище, отримати дублікат договору купівлі-продажу чи довідку БТІ наразі є неможливим, при цьому, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно є запис про реєстрацію права власності на зазначено вище квартиру за Заявником. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 31 жовтня 2025 року заява була залишена без руху, та стороні заявника надано строк на усунення недоліків, на виконання якої представником заявника направлено до суду заяву в якій вона зазначила заінтересовану особу. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Харкова Теслікової І.І. від 21 листопада 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за заявою. Заявник та представник заявника в судове засідання не з?явились, направивши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник заінтересованої особи Донецька міська рада в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, про час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення заяви з огляду на наступне. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами глави 6 розділу IV ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження в тому числі справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В ч.1 ст.315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, які суд може розглянути. У вказаному переліку не зазначено, що суд розглядає справи про встановлення факту права на нерухоме майно. Разом з тим, в ч.2 ст.315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р., згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №761/16799/15-ц, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. установлено, що суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності. Заяви про встановлення факту володіння будинком на праві власності не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, якщо будівництво не було закінчено і будинок не був прийнятий в експлуатацію або його було збудовано самовільно чи зареєстровано за іншою особою. У листі Верховного Суду України від 1 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» також роз`яснено, що встановлення судом факту володіння будівлею на праві власності можливе, якщо у заявника загублено або втрачено правовстановлюючий документ на будівлю та зазначений факт не може бути підтверджений у позасудовому порядку. На підтвердження цього факту заявник подає докази щодо неможливості одержання ним відповідного документа або його поновлення. Слід розрізняти судовий порядок встановлення факту володіння будівлею на праві приватної власності від судового порядку визнання права власності на будівлю. У першому випадку справи розглядаються в порядку окремого провадження, у другому - у позовному провадженні за нормами ЦК України. Судом встановлено, з копії договору купівлі-продажу від 01.06.2005, вбачається, що [PERSON] купив у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» 15 червня 2005 року, за реєстровим номером 23582 та записано в реєстрову книгу № 108дк-212. Згідно копії договору Іпотеки № DOK0020, посвідченого 23 червня 2005 року, Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В. за № 8350, квартира [ADDRESS] , передана під іпотеку в якості забезпечення виконання кредитного договору № DOK0GL40000341 від 01.06.2005. Відповідно до п. 17.11. Договору іпотеки, правовстановлюючі документи було передано на зберігання у філію "Донецьке регіональне управління" АТ КБ "ПриватБанк" до дати остаточного погашення кредиту. Крім того, згідно листа АТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0.0/7-240805/30904 від 27.08.2024 [PERSON] повністю виконав зобов`язання по погашенню кредитного договору № DOK0GL40000341 від 01-06-2005. Щодо зняття заборони відчуження з нерухомості за кредитним договором № DOK0GL40000341 від 01-06-2005 р. повідомлено: у зв`язку з внесенням змін до ч.5 та ч.6 ст. 43 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки, відповідно банком було підготовлено та передано нотаріусу документи для зняття заборони відчуження. Обтяження припинено. Згідно листа АТ КБ «ПриватБанк» №20.1.0.0.0/7-241010/23040 від 18.10.2024, щодо запиту [PERSON] щодо повернення правовстановлюючих документів на нерухомість, що виступали заставою за договором №DOK0GL40000341 від 01-06-2005 р. у зв`язку з його повним погашенням, банк не може його задовольнити. У зв`язку з неспокійною ситуацією в Луганській та Донецькій області, АТ КБ ПРИВАТБАНК тимчасово обмежує роботу відділень, офісів (в тому числі архівних приміщень), банкоматів і терміналів в цих регіонах. За змістом ст.328 ЦК України набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При вирішенні питання про виникнення у особи права власності на нерухоме майно потрібно розмежовувати час і підстави його виникнення, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності, що визначаються зокрема на час вчинення правочину, а також згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна №446482588 від 06.10.2025 право власності за квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна та з державного реєстру іпотек відсутні. Стаття 392 ЦК України передбачає можливість визнання права власника майна і в тому разі, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами або підлягає сумніву. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.4 ст.334 ЦК України). Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013. До 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ, відповідно до законодавства, що діяло у відповідний проміжок часу, а починаючи з 2003 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (втратив чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 14 грудня 2012 року № 1844/5). При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях. Тобто до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ. При цьому державний реєстратор при перенесенні даних в Реєстр має перевірити факт державної реєстрації права власності за наданими документами тим чи іншим органом БТІ. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами Закону про державну реєстрацію прав, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними у випадках, визначених законом. Пунктом 14 ч.1 ст.27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною ДРРП, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до ДРРП, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в ДРРП (абзац третій частини п`ятої статті 12 Закону). Отже, права, які виникли до 1 січня 2013 року та були оформлені відповідно до чинного на той момент законодавства, визнаються і за відсутності відповідних відомостей у ДРРП. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Згідно з висновками ВП ВС, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування за змістом ст. 82 ЦПК України є обставина, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан та на даний час населений пункт - місто Донецьк Донецької області знаходиться на тимчасово окупованій території України. Заявник зазначає, що встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту права на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] є необхідним для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно та в подальшому отримання компенсації в рамках державної програми "Є Відновлення". Під час розгляду справи судом не встановлено існування спору про право та можливих порушень прав та інтересів третіх осіб внаслідок встановлення факту права на нерухоме майно, про який просить заявник. Отже, з досліджених в судовому засіданні доказів, суд вважає установленим факт, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01 червня 2005 року, Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В. за № 7095, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 15.06.2005 р., реєстраційний номер майна - 3317266, квартира [ADDRESS] та має загальну площу 36.0 кв.м. у тому числі жилою 18.0 кв.м. належить [PERSON] .

Outcome: approved