Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить: - Визначити [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , тривалістю три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. - Розтлумачити зміст заповіту, що складений [PERSON] , посвідчений секретарем Музиківської сільської ради Білозерського району Херсонської області 20.07.2020 року, зареєстрований в реєстрі за №54 наступним чином: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Музиківської сільської ради є земельною ділянкою з кадастровим номером 6520383500:04:010:0002, площею 6,59 га, що розташована на території Музиківської сільської ради. Цільове призначення (використання) земельної ділянки: ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності [PERSON] на земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ХС №073637 від 06.05.2003 року. Позов мотивований таким. [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається із земельної ділянки з кадастровим номером 6520383500:04:010:0002, площею 6,59 га, що розташована на території Музиківської сільської ради. Спадкоємицею після смерті [PERSON] є його мати [PERSON] . Однак, мати не прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Його бабуся [PERSON] проживала в с. Висунці, Херсонської області, а я мешкаю у м. Херсоні, після поховання не приїжджав до її будинку. Безпекова ситуація у м. Херсоні та зокрема постійні обстріли правобережжя Херсонщини також стали перешкодою для його поїздки до с. Висунці. Однак, у серпні 2024 року ним було вирішено відвідати будинок у якому мешкала бабуся і привести його у належний стан. При перегляді документів, що містилися у будинку, ним було виявлено заповіт, посвідчений секретарем Музиківської сільської ради Білозерського району Херсонської області 20.07.2020 року, зареєстрований в реєстрі за №54. Зі змісту заповіту вбачається, що [PERSON] заповіла [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Музиківської сільської ради. За життя бабуся ніколи не розповідала йому про існування заповіту, тобто про його існування позивачу стало відомо випадково лише у серпні 2024 року. 26 серпня 2024 року він звернувся до приватного нотаріуса Херсонського районного нотаріального округу Херсонської області Луб`янського А.В. з питання видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на майно, що залишилось після померлої [INFO] [PERSON] . Однак, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, окрім іншого, у зв`язку з тим що: -з поданих документів вбачається, що спадщину після [PERSON] він не прийняв, так як не подав до нотаріальної контори або приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк та на момент смерті спадкодавиці зареєстрований за адресою померлої не був, що позбавляє нотаріуса можливості завести спадкову справу після померлої [PERSON] , одним із елементів провадження по якій і є власне видача свідоцтва про право на спадщину; -з метою усунення незрозумілостей у змісті заповіту, посвідченого Музиківською сільською радою Білозерського району Херсонської області 20.07.2020 року за р. №54, необхідне трактування вказаного заповіту в судовому порядку, так як відсутні будь-які ідентифікуючі дані про земельну ділянку, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.08.2024 року №02-31/65. Зі змісту заповіту, посвідченого секретарем Музиківської сільської ради Білозерського району Херсонської області 20.07.2020 року, зареєстрований в реєстрі за №54, вбачається, що [PERSON] заповіла позивачу земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Музиківської сільської ради. Оригінал заповіту оглянутов судовому засіданні. Тобто, на час складання заповіту [PERSON] належала земельна ділянка з кадастровим номером 6520383500:04:010:0002, площею 6,59 га, що розташована на території Музиківської сільської ради. Цільове призначення (використання) земельної ділянки: ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку бабуся і заповіла мені. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04.10.2024 року залишено позовну заяву без рух та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.10.2024 року відкрито загальне провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.02.2025 року витребувано докази. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.06.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав вказаних в позові, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, суд приходить до такого. [PERSON] [INFO] померла [INFO] у с. Музиківка Херсонського району, що вбачається з свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Відповідно до заповіту від 20.07.2020 року, посвідченого Секретарем сільської ради за № 54, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Музиківської сільської ради [PERSON] , [INFO] . В копії Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ХС №073637 від 06.05.2003 року вказано, що [PERSON] належала земельна ділянка з кадастровим номером 6520383500:04:010:0002, площею 6,59 га, що розташована на території Музиківської сільської ради, цільове призначення (використання) земельної ділянки: ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.08.2024 року №02-31/65позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із пропуском строку для подання заяви про вступ у спадщину, у зв`язку із незрозумілістю заповіту внаслідок відсутності ідентифікуючих відомостей про земельну ділянку, внаслідок відсутності інформації про земельну ділянку із кадастровим номером 6520383500:04:010:0002 в Державному земельному кадастрі. Крім того вказано, що даний заповіт не внесено до Спадкового реєстру. [PERSON] звернувся до Музиківської сільської ради з проханням повідомити причини не внесення заповіту, посвідченого секретарем Музиківської сільської ради Білозерського району Херсонської області 20.07.2020 року, зареєстрований в реєстрі за №54, до Спадкового реєстру та надати відповідні документи, щодо його внесення чи не внесення з зазначенням відповідних причин. Як вбачається з листа (відповідь на вищевказане звернення [PERSON] ) Музиківської сільської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області №01-15/3718/2788 від 07.10.2025 року: «… заповіт [PERSON] внесено до Спадкового реєстру, але була допущена помилка замість прізвища [PERSON] було написано [PERSON] про що було повідомлено ДП «НАІС». Зміну в Спадковому реєстрі зроблено в додаткових відомостях не вірно ПІБ заповідача [PERSON] . Вірно «ПІБ заповідача» - [PERSON] ». Наведене вказує на наявність заповіту в спадковому реєстрі. Відповідно до Інформаційної довідки із спадкового реєстру №78105450 від 23.08.2024 року, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась. Наведене вказує, що немає інших спадкоємців, які звернулись із заявою про прийняття спадщини. Що також вбачається з інформації Білозерської державної нотаріальної контори Херсонської області від 27.05.2025 року за № 14/01-16 Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, згідно ст. 1269 ЦК України. При цьому, такі дії повинні бути вчинені у встановлений законом для прийняття спадщини строк. Пропуск такого строку, позбавляє спадкоємця можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору, який пропущено з поважних причин, і потребує пред`явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Наведені положення у повній мірі відповідають Правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 06.02.2013 року в справі № 6-167цс12. Згідно ст. 1270 ЦПК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно ч.3 ст.1272 вказаного Кодексу за позовом спадкоємця, що пропустив строк для прийняття спадщини із поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається із положень ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з позовної заяви позивач пропустив встановлений строк для прийняття спадщини з поважних причин, пов`язаних з неможливістю реалізувати своє право, у зв`язку із введенням в державі воєнного стану та наявності обстрілів та військових дій, що ускладнює відвідування місця проживання померлою, де позивач знайшов заповіт у серпні 2024 року, доказів іншого не надано, й почав оформлювати спадщину. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року, «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст.81 ЦПК України докази в їх сукупності, оскільки позивач пропустила строк прийняття спадщини, то суд вважає за необхідне визнати причини пропуску строку подачі заяви про прийняття спадщини спадкоємцем поважними, а позов задовольнити і визначити їй додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду. Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року, при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом також враховується рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979 року, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнають право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Задовольняючи позов в частині визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд враховує, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. Факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування, тому суд приходить до висновку, що позов в цій частині позовних вимог обґрунтований, підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню. Крім того, суд звертає увагу на те, що визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не вирішує питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Щодо позовної вимоги про тлумачення заповіту, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. На підставі частини 2 статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. Тлумачення заповіту - це з`ясування змісту заповіту як дійсного одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Згідно пункту 2.1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус має перевірити, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства. Метою тлумачення заповіту є забезпечення найбільш повного здійснення волі заповідача. Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене лише після відкриття спадщини, тобто у зв`язку зі смертю заповідача або оголошення його померлим. Саме тому, при тлумаченні заповіту не діє загальне правило про тлумачення правочину його стороною, закріплене в статті 213 ЦК України, а діє спеціальне правило, закріплене в статті 1256 ЦК України, згідно з яким тлумачення заповіту здійснюється спадкоємцями. Шляхом застосування механізму тлумачення заповіту усуваються певні недоліки його змісту, у зв`язку з якими нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений із слів та сполучень слів, які утворюють його текст. Відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 30 липня 2020 року в справі № 378/1160/15-ц, тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Вимоги позивача щодо визначення номеру земельної ділянки та інших ідентифікуючих ознак, є вимогою не про тлумачення заповіту, а про його доповнення іншої інформацією, яка не вказана в тексті заповіту. Таким чином в задоволення позовних вимог в частині тлумачення заповіту слід відмовити. Крім того враховано, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial