Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що відповідачу, на підставі договору дарування від 28.02.2002 року належить житловий будинок [ADDRESS] . Даний житловий будинок належав [PERSON] , яка була прабабою відповідача та рідною бабою позивачки [PERSON] , по материній лінії, оскільки сторони по справі є рідними матір`ю та сином. Позивачка проживала у житловому будинку з 1997 року разом зі своєю сестрою [PERSON] . Однак, в кінці січня 2024 року відповідач змінив вхідні замки до будинку та фактично позбавив позивачку житла, не давши жодної можливості забрати речі, які були придбані нею за весь час проживання в будинку, які там залишилися. У зв`язку із цим, позивачка неодноразово зверталася до поліції з відповідними письмовими заявами на що отримала рекомендації для звернення до суду. В добровільному порядку відповідач перешкоджає позивачці у доступі до Житлового будинку, з метою повернення її речей та проживання у ньому. В свою чергу, позивачка мала намір повернутись свої речі, але відповідач своїми діями чинить перешкоди А тому просить, зобов`язати [PERSON] повернути їй належне майно, що залишилося в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та яке вказане в позовній заяві . Представник позивачки та позивачка в судовомцу засіданні зменшили свої позовні вимоги оскільки відповідач частково повернув позивачці, наступні речі ; у веранді Житлового будинку: пральна машина; ящик жовтий для білизни. у прихожій Житлового будинку: занавіска на двері пластмасова. у спальні Житлового будинку: блендер 4 в 1; набір піал зі скла - 6 шт.; велика пляжна парасолька; вишиті бісером ікони - з шт..4. у кімнаті Житлового будинку: праски -1 шт.; міксер - 2 шт; світильник великий; 4.4. подушки маленькі на диван-3 шт.; м`які іграшки - 5 шт.; косметика; шапка норкова; шапка з песця; ліки. Також позивачка пояснила, що баба подарувала будинок її сину відповідачу, але вона проживала в даному будинку, доглядала за огородом. Взимку не проживала в будинку. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили та просили відмовити у його задоволенні. Відповідач пояснив, що йому баба подарувала будинок, в якому були меблі та інші речі. Позивачка його мати, вона дійсно періодично проживала в будинку Між ними часто виникали сварки, а тому він пішов прожити до тітки. Коли він міняв замки в будинку, то там ніхто не проживав, позивачка мала чоловіка, де й проживала. Заперечує щоб позивачка проживала в його будинку, а також згідний віддати їй речі. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. Так в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , на підставі договору дарування від 28.02.2002 року належить житловий будинок [ADDRESS] . Даний житловий будинок належав [PERSON] , яка була прабабою [PERSON] та рідною бабою позивачки [PERSON] , по материнській лінії, оскільки сторони по справі є рідними матір`ю та сином. Позивачка періодично проживала у житловому будинку з 1997 року разом зі своєю сестрою [PERSON] . Однак, в кінці січня 2024 року, так як ніхто не проживав у будинку, [PERSON] змінив вхідні замки до будинку, про що повідомив позивачку по телефону. [PERSON] неодноразово, а саме 26.03.2024, 08.04.2024 та 10.04.2024 року зверталася до поліції з письмовими заявами про сприяння забрати з будинку її особисті речі на що отримала рекомендації для звернення до суду. За статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ніш. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У п. 114 постанови ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження 14-208цс18) вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Викладене вище свідчить, що саме власник, а не будь-яка особа, має право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Для застосування ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником рухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. У пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Пунктом 23 цієї Постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, инна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. і цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за омогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Таким чином, на підставі наданих Позивачем документів, слід вважати, що Позивач, в порядку ст. 76 ЦПК України, не довела та не підтвердила належними і допустимими доказами факт набуття нею у власність спірного майна, яким нібито незаконно володіє Відповідач. Так, аналогічним чином Позивач не довела, що спірне майно знаходиться у незаконному володіння Відповідача. Тобто, [PERSON] не доведено факт того, що спірне майно взагалі існує та що ним незаконно заволодів [PERSON] . Більш того, жодні обставини, вказані [PERSON] по суті нічим, крім її власних слів, не підтверджується. Так, [PERSON] стверджує, що відповідно до ст 825 ЦК України, [PERSON] повинен був повідомити її, як наймача, про розірвання договору найму будинку не пізніше, ніж за два місяці. Проте, [PERSON] не вказала на підставі якого договору вона має право користування будинком [PERSON] . Слід зазначити, що ніякий договір найму (оренди) житлового будинку [ADDRESS] між [PERSON] і [PERSON] не укладався, а тому, всупереч доводам [PERSON] , [PERSON] не є наймачем вказаного житлового приміщення. Крім того, нічим не підтверджується, що [PERSON] не допускає [PERSON] до вказаного житла. Сама [PERSON] пояснила, що будинок взимку не опалюється і на час зміни замків відповідачем, вона в будинку не проживала. Звернення [PERSON] до поліції із заявами від 23.03.2024 року, 08.04.2024 року та 10.04.2024 року самі по собі не підтверджують наявності обставин, вказаних в позові. Більш того, за результатами звернення ВП№1 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області не було виявлено і встановлено ніяких порушень з боку [PERSON] . Обов`язок доказування та підтвердження доказами обставин, які є підставами позову, покладається на [PERSON] . У той же час стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вирогідним, ніж протилежний. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 908/1879/17. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Згідно з ч. 5 ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті суб`єктивного права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення. Відсутність порушеного права та його доведеності встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові. Наведене у цьому відзиві в сукупності свідчить, що [PERSON] не доведено порушення її права на власність, позивачем не надані докази на підтвердження обставин, викладених в позові та не підтверджено належними та допустимими доказами порушення її прав з боку відповідача. Згідно зі статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Обов`язок доведення обставин, викладених у позовній заяві, покладається на позивача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Тобто саме позивач має довести існування обставин, які є підставою позову. Недоведення цих обставин має наслідком відмови у задоволенні позовних вимог. Покази свідка [PERSON] суд не може покласти в основу рішення, поскільки вона пояснила, що частко приходила до матері позивачки, яка проживала в іншому будинку, який знаходиться поруч. Також заходила до позивачки, де бачила речі, вказані в позовній заяві. Також суд не може покласти в основурішення покази свідка [PERSON] , оскільки вона є рідною сестрою і зацікаввлена в розгляді справи на користь позивачки. Наведені вище обставини в сукупності з нормами цивільного та цивільного процесуального законодавства свідчать, що [PERSON] не було доведено порушення її прав з боку [PERSON] та наявність їй речей, які вказані в позовній заяві, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed