Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 06.04.2025 року уклали кредитний договір № 06.04.2025-100000154, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 5000 грн. строком на 217 днів з дати його надання зі сплатою відсотків у розмірі 0,5% та 1% за 1 день користування кредитом. Неустойка в сумі 75 грн. нараховується за кожен день неналежного виконання кожного зобов`язання. Також нараховується комісія в сумі 450 грн. за надання кредиту, а також додаткова комісія в сумі 900 за обслуговування кредиту. Кошти за кредитним договором № 06.04.2025-100000154 від 06.04.2025 р. були зараховані на картковий рахунок відповідача № 5355-28ХХ-ХХХХ-6108. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на дату подання позову в неї утворилась заборгованість у розмірі 16600 грн., що складається з тіла кредиту в сумі 5000 грн., а також процентів в сумі 7750 грн., комісії в сумі 450 грн., додаткової комісії в сумі 900 грн., а також неустойки в сумі 2500 грн. Враховуючи викладене вмотивування, просив суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» борг за договором № 06.04.2025-100000154 від 06.04.2025 р. у розмірі 16600 грн., поклавши також судові витрати на відповідача. Не погоджуючись із позовом, [PERSON] подала відзив, де вказувала, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є виключно первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а розрахунок боргу є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони. Отже, виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. За відсутності первинних бухгалтерських документі розрахунки боргу позивача не підтверджують отримання кредиту, бо не є належним доказом існування боргу. Також довідка ТОВ «Універсальні платіжні рішення» не може бути належним підтвердженням здійснення переказу, оскільки не містить реквізитів позивача. Таким чином матеріали справи не містять жодного доказу перерахування їй суми позики, тому не є доведеним факт укладення нею кредитного договору. У кредитному договорі від 06.04.2025 року № 06.04.2025-100000154 не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена комісія, а також ТОВ «Споживчий центр» не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними. За вказаних обставин 1350 грн. комісії з видачі та обслуговування кредиту нараховані безпідставно. Враховуючи введений на Україні воєнний стан вимоги в частині стягнення неустойки за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором неправомірні. Таким чином через не доведення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову повністю. У відповіді на відзив представник ТОВ «Споживчий центр», заперечуючи проти відзиву [PERSON] , вказував, що надання відповідачем формальних заперечень без надання доказів, які спростовують позовні вимоги, не можна приймати до уваги. Отже, посилаючись на стандарт переваги більш вагомих доказів, який застосовує Верховний Суд, вважав, що відповідачка, яка вважає недійсним укладений договір кредиту, повинна довести це. Однак [PERSON] не подала виписки по своїм рахунках на підтвердження своєї позиції. У свою чергу видача кредитних коштів відповідачу підтверджується листом ТОВ «УПР» про перерахування коштів на картковий рахунок відповідача. При цьому відповідачем при оформленні заявки на видачу кредиту зазначено повний номер картки, але відповідно до Постанови Правління Національного банку України позивач не зазначав та не зберігав у договорах повний номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. ТОВ «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Виписка по рахунку клієнта належить до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений Законом. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, маючи статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг без відкриття рахунку, то не може надати первинні банківські документи, а тому наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру. Додавав, що комісія, пов`язана із наданням послуги: перерахуванням кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником, з використанням стороннього сервісу, інтернет-еквайрингу. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, то плата за надання кредиту на картку, зазначену позичальником, є оправданою, а відповідач не був позбавлений права отримати кредит у відділенні ТОВ «Споживчий центр», уникнувши цих додаткових витрат. Також комісія за обслуговування кредитом встановлюється за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. При цьому до комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безоплатно. Своїм підписом на договорі відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами. Зазначав, що з 24.01.2024 року кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки за прострочення виконання зобов`язань. Отже, просив суд задовольнити позовні вимоги повністю. Ухвалою суду від 5 січня 2026 року при відкритті провадження судом було визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Представник позивача, Балюх Є. А., у позовній заяві просив провести розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Відповідачка, [PERSON] , не висловила заперечень проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом встановлено, що 06.04.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] за допомогою електронного цифрового підпису Е317 шляхом ідентифікації споживача через систему BankID НБУ було укладено договір про надання споживчого кредиту № 06.04.2025-100000154 внаслідок підписання заяви про прийняття пропозиції укладення кредитного договору, за умовами якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 5000 грн. шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок позичальника в банку на карту № [NUMBER] строком на 217 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на день користування коштами у перші три місяці (періоди) та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,5% на день користування коштами у наступні чотири місяці (періоди), що застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Також умовами договору визначено комісію за надання кредиту в сумі 450 грн., а також комісію за обслуговування кредиту в сумі 900 грн. Також договором визначена неустойка в розмірі 75 грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Вказане також підтверджується пропозицією укладення кредитного договору ТОВ «Споживчий центр», відповіддю на прийняття пропозиції позичальника, паспортом споживчого кредиту, а також підтвердженням позичальника щодо укладення такого кредитного договору. Перерахування ТОВ «Споживчий центр» [PERSON] кредиту в сумі 5000 грн. підтверджується договором про надання послуг з переказу коштів від 04.01.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення», а також довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 08.12.2025 року про успішне зарахування коштів 06.04.2025 року в сумі 5000 грн. на картковий рахунок № [NUMBER] . Таким чином суд дійшов висновку, що договір від 06.04.2025 року був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, особу якої було встановлено через систему BankID НБУ, чим підтверджено укладання між відповідачем та ТОВ «Споживчий центр» такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Суд відкидає при цьому посилання [PERSON] , що без первинних бухгалтерських документів не було доведено факт отримання нею кредиту в сумі 5000 грн. за договором № 06.04.2025-100000154 від 06.04.2025 року, оскільки зі свого боку вона не подала виписки по своєму рахунку за 06.04.2025 року, зважаючи на те, що позивач не є банківською установою, здійснюючи діяльність з надання фінансових послуг без відкриття рахунку, тому не може мати первинні банківські документи щодо перерахування коштів відповідачу. У свою чергу ТОВ «Універсальні платіжні рішення» на підставі договору із позивачем надав відомості про зарахування коштів 06.04.2025 року в сумі 5000 грн. на картковий рахунок № [NUMBER] , належний відповідачу. В цьому сенсі судом було також враховано п. 10 Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.11.2021 року № 113, за яким договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог п. 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ [NUMBER] (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу). Таким чином суд відкидає посилання [PERSON] на відсутність у договорі кредиту № 06.04.2025-100000154 від 06.04.2025 року повних реквізитів картки відповідача, оскільки це суперечило вимогам НБУ. Крім того суд вказує, що у кредитному договорі від 06.04.2025 року № 06.04.2025-100000154 зазначено, що комісія за видачу кредиту нараховується за послуги з переказу коштів позивача на рахунок, вказаний позичальником, з використанням стороннього сервісу, інтернет-еквайрингу. Також комісія за обслуговування кредиту за договором № 06.04.2025-100000154 включає послуги за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в договорі. Отже, суд відкидає посилання [PERSON] на відсутність у договорі кредиту переліку послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням та наданням їй кредиту, які були з нею фактично погоджені та обраховані відповідно до умов такого договору. За довідкою-розрахунком ТОВ «Споживчий центр» вбачається, що у [PERSON] мається заборгованість за договором кредиту № 06.04.2025-100000154 перед позивачем у загальній сумі 16600 грн., з якої борг по тілу кредиту 5000 грн., борг по процентах 7750 грн., борг з комісії за надання кредиту 450 грн., борг з комісії за обслуговування кредиту 900 грн., борг з неустойки 2500 грн. Таким чином суд відкидає доводи [PERSON] про недоведеність факту укладення нею кредитного договору із ТОВ «Споживчий центр»№ 06.04.2025-100000154 від 06.04.2025 року, з умовами якого вона була ознайомлена, а також посилання на недоведеність боргу відповідача за розрахунками позивача. Внаслідок відсутності доказів проведення оплати відповідачем за умовами договору кредиту, то суд приходить до висновку про доведення наявності у відповідача зобов`язання перед позивачем з боргу за тілом кредиту в сумі 5000 грн., процентах в сумі 7750 грн. (5000х0,01х93 + 5000х0,005х124 = 7750), з комісії за надання кредиту в сумі 450 грн., з комісії за обслуговування кредиту в сумі 900 грн., що загалом становить 14100 грн. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з неустойки, то суд вказує, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18. Так згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу. Враховуючи зазначене, вимоги про стягнення неустойки за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошового зобов`язання, суперечать законодавству. На підставі переліченого обґрунтування вимоги ТОВ «Споживчий центр» про стягнення з [PERSON] неустойки в сумі 2500 грн. задоволенню не підлягають. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр», заявлені до відповідача, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з [PERSON] боргу за договором кредиту № 06.04.2025-100000154 в розмірі саме 14100 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають також стягненню витрати ТОВ «Споживчий центр» зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює відповідно 2057,58 грн. (14100 / 16600 х 2422,40 = 2057,58).

Outcome: partial