Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог 19.06.2025 позивач шляхом використання Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи «Електронний суд» звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №188509 від 20.04.2021 в розмірі 15840,00 грн, яка складається з суми заборгованості: за кредитом 3000,00 грн, за процентами 12840,00 грн, а також просить стягнути понесені судові витрати. Позов обгрунтований тим, що 20.04.2021 між ТОВ «Займер», правонаступником якого є ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», та [PERSON] з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи в електронній формі був укладений договір №188509 про надання фінансового кредиту на суму 3000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у договорі. Представник позивача зауважує, що ТОВ «Займер»свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти в строки та на умовах, передбачених договором. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 15840,00 грн, яку позивач просить стягнути на свою користь. Обґрунтовуючи наявність права вимоги до відповідача представник позивача посилається на ст. ст. 512, 514 ЦК України, вказує, що право вимоги до нього перейшло на підставі договору факторингу №01-17/02/2022 від 17.02.2022, який укладений між ТОВ «Займер» та позивачем. ІІ. Процедура та позиції сторін 06.10.2025 у справі було ухвалено заочне рішення про задоволення позовних вимог. 27.10.2025 від представника відповідача - адвоката Ткачука В.В. надійшла заява про перегляд заочного рішення. В заяві про перегляд заочного рішення, заперечуючи проти позовних вимог, адвокат Ткачук В.В. посилався на п. 15 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», вказав, що відповідач є діючим військовослужбовцем, а відтак відсотки позивачем нараховані неправомірно. Представник відповідача також зазначив, що нараховані відсотки є надмірними відносно суми кредиту, яка становить 3000,00 грн, що порушує права відповідача як споживача банківських послуг. Крім того, адвокат посилався на те, що на користь позивача стягнуто 10500 грн витрат на правову допомогу, які на думку представника відповідача є завищеними, оскільки в три рази перевищують суму заборгованості за тілом кредиту. 11.11.2025 адвокат направив додаткові пояснення до заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 83-84), в яких наголошував, що відповідач з лютого 2022 року проходить службу в Збройних Силах України, нарахування відсотків за кредитним договором грубо порушує його права. Відповідно до ухвали суду від 08.12.2025 задоволено заяву відповідача про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06.10.2025 про задоволення позову. Після скасування заочного рішення представник відповідача відзив на позовну заяву не направив. Учасники судового провадження в судове засідання не з`явились. Представник позивача в судове засідання 20.01.2026 не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив (а.с. 96). Представник відповідача адвокат Ткачук В.В. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 97). Повідомлення про розгляд справи були доставлені до електронних кабінетів позивача та адвоката Ткачука В.В., які зареєстровані в ЄСІТІС, що підтверджується змістом довідок про доставку електронних листів, складених відповідальним працівником суду (а.с. 96-97). Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Частиною 6 статті 14 ЦПК України передбачено, що адвокати, юридичні особи, зареєстровані за законодавством України реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Відповідно до ч. 7 ст. 14 ЦПК України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою. Таким чином, з огляду на те, що позивач та адвокат Ткачук В.В. мають зареєстровані електронні кабінети в системі ЄСІТІС, листування з такими учасниками здійснюється виключно в електронному вигляді шляхом надсилання процесуальних документів до зареєстрованого електронного кабінету в електронному вигляді, а відтак вони вважаються такими, що про час і місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Копія ухвали про скасування заочного рішення та призначення справи до судового розгляду на 20.10.2026 направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача, проте поштове відправлення повернулось не врученим з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", а відтак відповідно до положень п. 5 ч. 5 ст. 272 ЦПК України відповідач вважається таким, що копію процесуального рішення отримав. Крім того, згідно з ч. 7 ст. 272 ЦПК України вручення процесуального рішення представникові, вважається, що його вручено осбі, яку він представляє. Отже, відповідач вважається таким, що про час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Суд звертає увагу, що ні відповідач, ні його представник не скористались правом на участь в судових засіданнях після подання заяви про перегляд заочного рішення. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України в судовому засіданні 19.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, ухвалення та складення якого відкладено до 23.01.2026. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За правилами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За правилами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України). Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду Судом встановлено, що 20.04.2021 між ТОВ «Займер» та [PERSON] був укладений договір №188509 про надання фінансового кредиту, який підписаний електронним підписом відповідача, відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора AV9861 (а.с. 24-25). Пунктом 1.1 договору передбачено, що товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 3000 грн, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 1.2 договору кредит надано на строк 30 днів, тобто до 19.05.2021. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому випадку діє до повного його виконання сторонами. Згідно з пунктом 1.3. договору за користування кредитом клієнт сплачує товариству 730% річних (процентів) від суми кредиту в розрахунку 2% (процентів) на добу. Тип процентної ставки фіксована. У пункті 2.1 договору зазначено, що сторони домовилися про те, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору. Зі змісту п. 2.3 договору вбачається, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. У випадку прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення такої прострочки. На підтвердження здійснення переказу кредитних коштів в рамках Договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів №ПГ-1 від 30.09.2020 та на підставі платіжної інструкції (замовлення) відправника, ТОВ «ПрофітГід» було перерахувало кредитні кошти в сумі 3000,00 грн на платіжну картку АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] . В графі «Призначення переказу» зазначено видача кредиту №188509 (а.с. 20). З матеріалів справи, досліджених судом, встановлено, що ТОВ «Займер» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] можливість користуватись кредитними коштами в розмірі, який передбачений умовами договору. В заяві про перегляд заочного рішення та додаткових поясненнях представник відповідача не заперечував факт укладення [PERSON] кредитного договору №188509 від 20.04.2021, його умов, отримання кредитних коштів в сумі 3000,00 грн. У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється. За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В матеріалах справи відсутні докази повернення грошових коштів позичальнику на умовах, передбачених договором. Отже, відповідач допустив неналежне виконання грошового зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за договором, внаслідок чого утворилась заборгованість. 17.02.2022 між ТОВ «Займер» та ТОВ «Фінансова компанія "КЕШ ТУ ГОУ»укладений Договір факторингу №01-17/02/2022, відповідно до умов якого, додаткової угоди від 12.10.2022 та Витягу з Реєстру боржників від 17.02.2022ТОВ «Займер» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія "КЕШ ТУ ГОУ»право грошової вимоги до боржника за договором фінансового кредиту №188509 від 20.04.2021 в сумі 15840,00 грн (а.с. 10, 12-19). Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, на підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України до ТОВ «Фінансова компанія "КЕШ ТУ ГОУ»перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту №188509 від 20.04.2021. Згідно з розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ»Вознюк Л.В. станом на 16.04.2025 має заборгованість за договором у сумі 15840,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 3000,00 грн; заборгованість за відсотками 12840,00 (а.с. 9). Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3000,00 грн є обґрунтованими, оскільки наявність такої суми заборгованості підтверджена належними доказами. Щодо нарахування відсотків за кредитним договором. Звертаючись з позовом, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за відсотками в розмірі 12840,00 грн. За умовами кредитного договору №188509 від 20.04.2021 сторонами погоджено суму кредитних коштів - 3000,00 грн, датою повернення кредиту є 19.05.2021, відсоткова ставка фіксована 2% в день, відсотки нараховуються за весь час користування кредитними коштами на фактичний залишок заборгованості, у випадку прострочення погашення кредиту відсотки нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочки (п. 1.1, 1.2, 2.3 договору). Отже, за умовами укладеного кредитного договору максимальний строк, протягом якого підлягають нарахуванню відсотки, становить 30 днів - строк, протягом якого підлягало поверненню тіло кредиту - по 19.05.2021, та 180 календарних днів з моменту прострочки у разі неповернення тіла кредиту, тобто до 15.11.2021, що цілком відповідає нормам матерального права, зокрема, ст. 625 ЦК України, в частині можливості нараховувати відсотки у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, яка підлягала застосуванню до введення по всій території України воєнного стану. Пунктом 1.3 кредитного договору передбачена відсоткова ставка за користування кредитними коштами в розмірі 2 % на добу, яка відповідно до розміру тіла кредиту складає 60,00 грн на добу (3000,00 грн х 2%). Таким чином, з огляду на те, що відповідач своєчасно не повернув кредитні кошти, відсотки підлягають нарахуванню за 210 днів користування кредитними коштами в сумі 12600,00 грн (210 днів х 60,00 грн). Правомірність нарахування відсотків в сумі 12840,00 грн позивачем не доведена, їх розрахунок суду не наданий. В заяві про перегляд заочного рішення адвокат Ткачук В.В. заперечував правомірність нарахування відсотків за кредитним договором в розмірі 12840,00 грн, вважаючи їх розмір завищеним та несправедливим. Суд не погоджується з такими аргументами представника відповідача з огляду на таке. Дійсно, відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими визнаються, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Проте, встановивши обставини цієї справи, суд вважає, що умови укладеного між сторонами договору не можуть вважатись несправедливими. За умовами укладеного між сторонами договору вбачається, що кредит надавався відповідачу на умовах зворотності, строковості та оплатності, кредит підлягав поверненню протягом 30 днів, відсоткова ставка за користування кредитними коштами становила 2% на добу. На такі умови відповідач погодився добровільно, орієнтована вартість кредиту, зокрема, сума відсотків, яка підлягала сплаті були відомі йому в момент укладення та підписання договору (а.с. 24-26). Отже, судом встановлено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору кредитування, позичальник на власний розсуд погодився з умовами кредитування, що відповідає положенням ст.ст. 626, 628 ЦК України, а відтак договір є обов`язковим до виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19. За приписами ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №2-383/2010 виснувано, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів на спростування презумпції правомірності договору про надання фінансового кредиту або окремих його частин. Зазначений договір або окремі частини недійсними у судовому порядку не визнані. Сторонами було погоджено процентну ставку, яку має сплатити відповідач. Умови кредитного договору щодо розміру процентів за користування коштами та річної процентної ставки в цій справі не можна вважати несправедливими, оскільки розмір процентів за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України, а відтак є обов`язковими до виконання . Суд звертає увагу на те, що враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із позивачем, якщо дійсно вважав встановлений розмір процентів за користування коштами несправедливим. Натомість відповідач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, [PERSON] засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, які визначені договором. Суд звертає увагу, що відповідач, отримавши 20.04.2021 кредит на умовах договору в розмірі 3000,00 грн станом на день розгляду справи протягом майже п`яти років не здійснив жодного платежу для повернення кредитних коштів, що підтверджується змістом розрахунку заборгованості (а.с. 9). З огляду на суму кредиту в розмірі 3000,00 грн, нараховані відповідно до умов укладеного договору відсотки в сумі 12600,00 грн, суд не вважає їх надмірними або непропорційними, враховуючи зокрема період часу, протягом якого відповідач користується чужими коштами, не здійснивши для їх повернення жодного платежу, а тому суд відхиляє аргументи представника відповідача, що позивачем нараховані відсотки в завищеному розмірі. Також представник відповідача заперечував правомірність нарахування відсотків, посилаючись на положення ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з огляду на те, що відповідач проходить службу в Збройних Силах України. Представник відповідача долучив до заяви про перегляд заочного рішення копію посвідчення офіцера серії [NUMBER] , виданого 18.05.2022, зі змісту якого вбачається, що лейтенант [PERSON] був призначений на посаду заступника начальника фінансово-економічної служби військової частини [NUMBER] з 04.03.2022 (а.с. 63-65). Посвідчення учасника бойових дій відповідачу видано 25.04.2023 (а.с. 66). Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на момент укладення кредитного договору) військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. З поданих представником відповідача документів вбачається, що відповідач перебуває на військовій службі з 04.03.2022, тобто на момент укладення кредитного договору 20.04.2021 та в період нарахування відсотків з 20.04.2021 по 15.11.2021 відповідач не був військовослужбовцем і на нього не розповсюджувались пільги, передбачені нормами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а відтак суд відхиляє доводи адвоката Ткачука В.В., що відсотки за користування кредитними коштами нараховані [PERSON] неправомірно. Крім того, суд звертає увагу, що на підставі п. 15 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці звільняються від нарахування відсотків, пені, штрафних санкцій на період проходження військової служби, а не від їх стягнення у зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання. Проаналізувавши надані позивачем докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, надавши оцінку нормам матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню частково з підстав, наведених вище по тексту рішення, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3000,00 грн, відсотками за користування кредитом 12600,00 грн, які нараховані відповідно до умов кредитного договору за період з 20.04.2021 по 15.11.2021. В задоволенні вимоги про стягнення відсотків в розмірі 240,00 суд відмовляє за безпідставністю. V. Розподіл судових витрат Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених позивачем витрат з надання правничої допомоги в сумі 10500,00 грн представником позивача надано копії: договору про надання правової допомоги від 29.12.2023, укладеного між ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» та адвокатом Пархомчуком С.В., додаткової угоди №1 від 27.12.2024 до договору про надання правової допомоги від 29.12.2023, акту про отримання правової допомоги від 15.09.2025, рахунок 15.09.2025-95, платіжну інструкцію №39578 від 15.09.2025 (а.с. 21-23, 46-47, 49). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати з надання правничої допомоги підлягали б стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог (98,50%х10500,00 грн=10342,50,00 грн). Водночас, згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. В постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц зазначено, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відповідно до послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved