Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" звернулось до Індустріального районного суду міста Дніпра із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 12.05.2024 укладено Кредитний договір (оферти) № 12.05.2024 -100000756. Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі 14 000 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 12.05.2024, строком на 210 днів. Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Денна процентна ставка загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається Кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Розрахунок денної процентної ставки: 0,88% = (25930.44 / 14000)/210 * 100%. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту - 20% від суми Кредиту та дорівнює 2800 грн. 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми Кредиту (база розрахунку) на розмір Комісії у відсотковому значенні. Нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Неустойка: 140 грн. 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до п. 4.1 Договору 4.1. Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання Позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4731-18XXXXXX-1269. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконано в повному обсязі. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату позовної заяви, утворилась заборгованість у розмірі 53 200 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 14 000 грн та по процентам в розмірі 29 400 грн, комісії 2 800 грн, та неустойки 7 000 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Таким чином, ТОВ «Споживчий центр» просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 53 200 грн, та судові витрати у справі. Ухвалою суду від 07.03.2025 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 31.03.2025 року [PERSON] , подала до суду відзив на позовну заяву. Зазначила, що не отримувала кредитні кошти від Кредитодавця ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та матеріали справи не містять виписки з поточного рахунку на підтвердження списання відповідної суми коштів з рахунку Кредитодавця. Долучена до позову квитанція LIQPAY не може бути сама по собі належним та допустимим доказом списання відповідної суми коштів з рахунку. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано Довідку розрахунок, однак надана довідка не містить детального розрахунку заборгованості по всіх її складових і видана спеціально для пред`явлення до суду з метою стягнення заборгованості, а тому не може бути належним доказом наявності та розміру заборгованості. Законодавство чітко встановлює перелік документів, на підставі яких здійснюється переказ і видача коштів з рахунків, за відсутності таких доказів у Позивача вищевикладене означає недоведеність позовних вимог, що унеможливлює і стягнення будь-яких коштів. Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Паспорт споживчого кредиту не є невід`ємною складовою частиною кредитного договору. Тим більше, надана позивачем паперова копія Паспорту споживчого кредиту також не підписана сторонами. Щодо нарахування відсотків та неустойки зазначає, що позивач не мав права нараховувати відсотки поза межами ціни договору, а тому такі відсотки підлягають списанню. Щодо нарахування пені, то статтею 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, позивач не мав права у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування нараховувати неустойку (пеню, штрафи), а нарахована пеня підлягає списанню. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 21.04.2025 року представник позивача ТОВ «Споживчий центр» - Павленко Д.О. подав до суду відповідь на відзив. Зазначив, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено Кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) від 12.05.2024; 2) подання відповідачем Заявки № 12.05.2024-100000756 від 12.05.2024р.; 3) надсилання відповідачем Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №12.05.2024-100000756 від 12.05.2024 р. Таким чином, було укладено Кредитний договір №12.05.2024-100000756 від 12.05.2024 р. у електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової. Стороною позивача (Кредитодавця) документи, що складають Кредитний договір підписувались електронним підписом. Стороною відповідача документи, що складають Кредитний договір підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який надсилався у смс-повідомлені на номер, вказаний останньою, як фінансовий 0974350847. Саме його було використано відповідачкою для підписання Кредитного договору 12.05.2024. Відповідач не заперечує, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону [NUMBER] належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами. Видача кредитних коштів відповідачу підтверджується Квитанцією № 2461058177, яка є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», а відтак належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Отже, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернетеквайрингу Liqpay, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, чим позивач виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. ТOB «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № №12.05.2024-100000756 від 12.05.2024 в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Сторона позивача вважає безпідставними доводи відзиву про не надання позивачем виписки по рахунку, як первинного бухгалтерського документу. Ухвалою суду від 22.04.2025 року задоволено клопотання представника позивача ТОВ «Споживчий центр» Павленка Д.О. про витребування доказів. Витребувано в АТ Комерційний Банк «Приватбанк» інформацію: 1) на чиє ім`я емітувалась (видавалась) банківська картка № [NUMBER] , на яку було здійснено зарахування коштів у сумі 14000 грн. 12.05.2024 р. о 12:10, призначення платежу: Видача за договором кредиту №12.05.2024-100000756; 2) інформацію про рух коштів по банківському рахунку № [NUMBER] за 12.05.2024 p. 21.05.2025 року засобами поштового зв`язку від АТ КБ «Приватбанк» найшла витребувана судом інформація, з якої вбачається, що на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , в банку емітовано карту № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ). Також надано виписку по рахунку № [NUMBER] за період з 12.05.2024 року по 12.05.2024 року, відповідно до якої на картку відповідача було зараховано 14 000 грн. Сторони у судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.05.2024 року [PERSON] ідентифікована в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача - на веб-сайті sgroshi.com.ua. Ідентифікацію відповідача під час укладення кредитного договору було проведено через систему BankID. 12.05.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено Кредитний договір (оферти) № 12.05.2024-100000756, шляхом підписання відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) одноразовим ідентифікатором Е576. Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 14000 грн, строком на 210 днів з дати його надання. Згідно з п. 4 дата повернення кредиту 07.12.2024 року. Відповідно до п. 4.1. Договору № 12.05.2024-100000756 Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування Позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4731-18XX-XXXX-1269. Згідно з п. 4.3. Договору днем надання кредиту вважається: списання відповідної суми коштів з рахунку кредитодавця, а днем погашення Кредиту/сплати платежу день надходження коштів у касу кредитодавця готівкою або зарахування на поточний рахунок кредитодавця, що підтверджується випискою з поточного рахунку кредитодавця. Згідно з п. 12 Договору орієнтовна реальна процентна ставка становить 3834,77 %, Орієнтовна загальна вартість кредиту 39930, 44 грн. Загальні витрати за споживчим кредитом 25 930, 44 грн. Сторонами договору узгоджено наступні істотні умови договору: дата повернення (виплати) кредиту 07.12.2024; Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит (надалі - «процентна ставка»). Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається Кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Розрахунок денної процентної ставки: 0.88% = (25930,44 / 14000)/210 * 100%). Проценти (економічна сутність - плата за користування Кредитом) розраховуються шляхом множення всієї Суми Кредиту (включаючи всі Транші) (залишку від всієї Суми Кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування Кредитом/залишком Кредиту та на процентну ставку. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту (надалі - «Комісія», економічна сутність - плата за надання Кредиту) - 20% від суми Кредиту та дорівнює 2800 грн. Сторонами договору обумовлена відповідальність за невиконання умов договору: неустойка становить 140 грн за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання; розмір процентів відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України становить 365 % річних. Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), Заявку на отримання кредиту, Відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №12.05.2024-100000756 (кредитної лінії) від 12.05.2024 року (документи, які складають кредитний договір) кредитодавцем підписано електронним підписом, а відповідачем - за допомогою одноразового ідентифікатора, який надсилався у смс-повідомленні на номер, вказаний [PERSON] , як фінансовий - 0974350847. Строк, на який надається кредит - 210 днів з дати його надання. Згідно п.3.1. Договору за цим Договором Кредитодавець зобов`язується надати Кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 3.2. Договору встановлено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Видача кредитних коштів відповідачці підтверджується Квитанцією № 2461058177 від 12.05.2024 року, яка є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», а відтак - належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Отже, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідачки, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет-еквайрингу - Liqpay. Кредитний договір №12.05.2024-100000756 від 12.05.2024 року [PERSON] укладено в інформаційно-телекомунікаційній системі в електронній формі, підписано електронним цифровим підписом, що відтворений шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором 12.05.2024 року о 12:09 год. Договір укладено через інформаційно-комунікаційну систему на сайті позивача за посиланням: sgroshi.com.ua. Підписавши договір, відповідач підтвердила, що ознайомлена з офертою - Пропозицією про укладення кредитного договору (кредитної лінії), згодна з цими умовами та зобов`язується неухильно їх виконувати (п.2.2.1-2.3.7 договору), відтак укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки. Частиною першою статті 627 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно з п. 6 ч. 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису, шляхом накладення відповідачем аналогу ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора Е576. Без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України). Суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо відсутності доказів перерахування позивачем кредитних коштів. Оскільки згідно з повідомленням АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-250515/58815-БТ від 16.05.2025 року встановлено, що на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , в банку емітовано карту № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ). Згідно з долученою до вказаного листа АТ КБ «Приватбанк» інформацією від 16.05.2025 року, яка містить рух коштів по картці № [NUMBER] на рахунок відповідачки [PERSON] 12.05.2025 року зараховано 14 000 грн. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою) виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічного змісту правова норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою). Відповідно до п. 61, 62 розділу IV Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою НБУ від 04.07.2018 року № 75 визначено, що форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 554/4300/16-ц. При цьому, відповідач не була позбавлена можливості самостійно подати докази на підтвердження того, що картковий рахунок, на який перераховано кредитні кошти, не належить їй на спростування доводів позивача, однак, не зробила цього. Оцінюючи аргументи відповідача стосовно нарахування відсотків за кредитним договором, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Судом встановлено, що кредитний договір між сторонами укладено з метою придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже до вказаних правовідносин застосовуються вимоги Закону України «Про споживче кредитування», яким визначаються загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. 22.11.2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ, який набрав чинності 24.12.2023 року, яким внесено зміни до ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», та доповнено вказану статтю частиною 5, відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Згідно з пропозицією про укладення кредитного договору, зокрема у п.3.3.6 Проценти за користування кредитом встановлюються у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти. Відповідно до заявки, яка є частиною кредитного договору, визначено, що процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Проценти розраховуються шляхом множення всієї суми кредиту на кількість днів користування Кредитом/залишком Кредиту та на процентну ставку. Судом здійснено перевірку розрахунку заборгованості за процентами у розмірі 29 400 грн (14000 грн.*1%*210 днів) та визнано їх такими, що відповідає умовам кредитного договору. Що стосується вимог в частині стягнення нарахованої комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 8 договору комісія, пов`язана з наданням кредиту - 20% від суми кредиту та дорівнює 2800 грн. Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01.01.2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10.06.2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У зв`язку з чим у Законі України Про захист прав споживачів текст статті 11 викладено в такій редакції: Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України Про споживче кредитування. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Даного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, провадження №14-44цс21. Пунктом 8 кредитного договору №12.05.2024-100000756 від 12.05.2024 року, підписаного [PERSON] , встановлено комісію за надання кредиту в розмірі 20% від суми кредиту, що дорівнює 2800 грн тобто, фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», отже ці положення договору є нікчемними. Враховуючи, що вимагається до стягнення: 2800 грн - заборгованість за комісією за пунктом 8 кредитного договору №12.05.2024-100000756 від 12.05.2024 року, щодо якого встановлено нікчемність, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» в частині стягнення заборгованості за комісією належить відмовити. Крім того, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд у постанові від 31.01.2024 року № 183/7850/22(61-14740св23) зазначив, що тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З розрахунку заборгованості, встановлено, що [PERSON] було нараховано - 7000 грн неустойки, під час дії воєнного стану на території України. Враховуючи, що вимагається до стягнення 7000 грн неустойки, щодо якої позичальника під час дії воєнного стану звільнено від відповідальності, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» в частині стягнення вказаної суми також належить відмовити. За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №12.05.2024-100000756 від 12.05.2024 від 17.06.2024 підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача належить стягнути 43 400 грн, з яких: 14 000 грн - заборгованість за сумою кредиту; 29 400 грн - заборгованість за сумою процентів. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у сумі 2422,40 грн. Враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 1976, 17 грн (43400 грн х 2422,40 грн / 53200 грн).

Outcome: partial