Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Харківської міської ради (далі - ХМР), третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Сосєдко В.Л. в якому просить визначити додатковий строк для подачі [PERSON] до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , терміном в один місця з часу набрання рішенням суду законної сили. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що [INFO] померла [PERSON] , та після її смерті відкрилась спадщина до складу якої входить квартира за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] залишила заповіт, який був складений 18.12.2015 року у якому зробила розпорядження, зокрема, квартиру [ADDRESS] вона заповіла позивачу. Також зазначила, що 24.05.2024 року вона звернулась до Міністерства юстиції у Харківській області, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки вона пропустила строк на подання заяви про прийняття спадщини. Так у встановлений шестимісячний строк вона не мала можливості звернутися до нотаріальної контори, оскільки на початку війни вона виїхала з м. Харкова та переїхала до Німеччини, де мешкала з 25.02.2022 року по 21.05.2024 року. 28.03.2023 року вона потрапила до лікарні із тяжкою хворобою, та стаціонарне лікування було закінчене 18.04.2024 року. Вона повернулась до м. Харкова тільки 23.05.2024 року. Враховуючи вищевикладене, позивач [PERSON] була вимушена звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів. Ухвалою Слобідського районного суд міста Харкова від 05.05.2025 року по вищевказаній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання з викликом сторін. Ухвалою Слобідського районного суд міста Харкова від 23.12.2025 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Харківської міської ради, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Сосєдко В.Л. про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. До судового засідання представник відповідача Харківської міської ради не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В наданому до суду відзиві на позов представник відповідача зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що позивачем додано лист приватного нотаріуса ХМНО Сосєдко В.Л. № 7/01-16 від 24.05.2024 в якому зазначено, що розглянуто усне звернення [PERSON] , що діє на підставі довіреності, посвідченої 27.12.2023 року приватним нотаріусом ЛМНО Вишинською О.М., щодо заведення спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті померлої [INFO] [PERSON] , яка на момент смерті постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Повідомлено, що оскільки [PERSON] заяву про прийняття спадщини померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] в нотаріальну контору в установлений законом строк не подала та на момент її смерті зареєстрована за адресою померлої не була, [PERSON] пропустила строк для прийняття спадщини. Зазначений лист не є постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Отже, в матеріалах справи відсутня постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] . Тому неможливо визначити правові підстави звернення позивача до суду із заявленими позовними вимогами без вмотивованої відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Крім того вказав, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач намагалася скористатися наданим їй правом звернутися у шестимісячний строк до нотаріуса з метою вчинення відповідної нотаріальної дії, які у неї були перешкоди у поданні такої заяви, вищенаведене свідчить про недоведеність поважності причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини. Доказів неможливості з`явитися до консульської установи або до дипломатичного представництва України за кордоном позивач не надала. Тобто доводи позивача про те, що її перебування за межами України є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини є безпідставними, оскільки навіть у період дії воєнного стану в Україні, перебуваючи у безпечному місці, позивач мала змогу звернутися до консульської установи України в країні її перебування. У судове засідання третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Сосєдко В.Л. не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до повторно виданого свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] від 15.05.2024 року [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , місце державної реєстрації: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 12562. Відповідно до заповіту від 18.12.2015 року посвідченого державним нотаріусом Сьомої харківської державної нотаріальної контори Агасян В.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 6-1042, [PERSON] , на випадок її смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру [ADDRESS] , вона заповідає [PERSON] , [INFO] . З листа приватного нотаріуса ХМНО Сосєдко В.Л. № 1/01-16 від 24.05.2024 року вбачається, що на усне звернення [PERSON] , який діє від імені [PERSON] щодо заведення спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті померлої [INFO] [PERSON] , яка на момент смерті постійно проживала за адресою: [ADDRESS] повідомлене наступне. Оскільки [PERSON] заяву про прийняття спадщини померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , в нотаріальну контору в установлений законом строк не подала та на момент її смерті зареєстрована за адресою померлої ну була, [PERSON] пропустила строк для прийняття спадщини. Таким чином, [PERSON] необхідно звернутися до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до інформації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 361/7 від 25.12.2024 року вбачається, що з 25.12.2024 року було припинено нотаріальну дільяність приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Сосєдка В. (реєстраційне посвідчення № 452 від 19.02.2010 року), відповідні документи зобов`язано нотаріуса передати до Харківського обласного державного нотаріального архіву на зберігання. Згідно до листа Харківського обласного державного нотаріального архіву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 2539/01-15 від 15.12.2025 року за результатами перевірки архів повідомляє, що документи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Сосєдка В.Л. передані на зберігання до архіву за 2010-2024 роки (весь період роботи приватного нотаріуса). За наявними в архіві даними, згідно з записами в алфавітній книзі обліку спадкових справ за 2022-2024 роки, книзі обліку та реєстрації спадкових справ за 2022-2024 роки, заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину від спадкоємців померлої [INFO] [PERSON] до приватного нотаріуса не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статей 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України). Відповідно до статей 1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Виходячи з вищевикладеного, можливо зробити висновок, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і, кінцево, дає відповідь на питання про прийняття спадщини. Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Це є обов`язковим для обох названих видів спадкування. Виникнення у нього права на спадкування за законом залежить виключно від дій спадкоємців попередньої черги та, лише у разі відмови тих від спадщини, неприйняття ними спадщини або позбавлення права на спадщину, робить названу особу учасником спадкових правовідносин, які, як правило, базуються на родинних стосункам спадкодавця і спадкоємця. При цьому, такі дії теж повинні бути вчинені у встановлений законом для прийняття спадщини строк. Пропуск такого строку позбавляє спадкоємця можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору і потребує пред`явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Аналогічний за змістом висновок зробив Верховний Суд у постанові від 03 лютого 2025 року у справі № 496/6349/22. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Отже, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд оцінює поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення цих дій. Судом встановлено, що позивачка у встановлений законом строк не зверталася до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадкового майна. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду (постанови Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі № 650/48/20, від 27 квітня 2023 року у справі № 750/13008/21, від 14 лютого 2024 року у справі № 754/3327/22). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила визначити додатковий строк для подачі [PERSON] до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , терміном в один місця з часу набрання рішенням суду законної сили. Зазначала, що у встановлений законом строк не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки на початку війни вона виїхала з Харкова та переїхала до Німеччини, де проживала з 25.02.2022 року по 21.05.2024 року. Крім того вказала, що 28.03.2023 року вона потрапила до лікарні та знакінчила стаціонарне лікування 18.04.2024 року. Згідно до наданого до суду листа з перекладом з німецької мови Клініки травматології та ортопедії "Геліос" вбачається, що [PERSON] , [INFO] , перебувала на стаціонарному лікуванні у клініці травматології та ортопедії "Геліос" з 28.03.2023 по 18.04.2023 року, тобто на протязі 22 днів. Однак, під час судового розгляду судом не встановлено та позивачкою не доведено наявності у неї поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, які були б пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій. Так наведені позивачкою доводи щодо проходження стаціонарного лікування тривалістю 22 дні, не можуть бути підставою для визнання поважною причини пропуску такого строку, оскільки поважність причин підлягає доведенню на підставі сукупності доказів, які в достатній мірі підтверджують наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги. Окрім того суд вказує на те, що саме по собі проживання спадкоємця за межами України не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), спадкоємці не позбавлені можливості реалізувати свої спадкові права шляхом подання відповідних заяв про прийняття спадщини засобами поштового зв`язку. Виходячи із сталої судової практики, проживання за кордоном не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою через досить тривалий проміжок часу про прийняття спадщини, оскільки законодавство України передбачає альтернативні варіанти процедури прийняття спадщини, що спрощує процес реалізації прав спадкоємців. Так, відповіднодо ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють нотаріальні дії зокрема щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п. 2.1 глави 10 розділу 2 Порядку № 296/5, в умовах воєнного або надзвичайного стану спадкова справа заводиться за зверненням заявника будь-яким нотаріусом України, незалежно від місця відкриття спадщини (у тому числі поштовим зв`язком). Таким чином, позивачка мала змогу звернутися із заявою про прийняття спадщини до будь-якого нотаріуса в Україні. Згідно з підпунктами 3.11.3, 3.11.6 пункту 3.11 глави 3 Положення про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 року № 142/5/310, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2004 року за № 1649/10248, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати консулу заяву про прийняття спадщини. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто консулу. Справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається консулом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву, оформлену належним способом, або прибути особисто до консула. Таким чином, позивачка мала можливість звернутися до консула України в республіці Німеччина із заявою про прийняття спадщини. Відповідно до пункту 3.5 глави 10 Порядку 296/5, якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним способом (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Таким чином, позивачка мала можливість направити свою заяву про прийняття спадщини, не посвідчену нотаріально, на адресу будь-якого нотаріуса в Україні і таким чином прийняти спадщину. Доказів вчинення позивачем дій, направлених на прийняття спадщини після померлої [PERSON] у визначені законодавством стоки, позивачем до суду надано не було. Усне звернення представника позивача [PERSON] до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Сосєдко В.Л. про яке зазначено у листі № 7/01-16 від 24.05.2024 року щодо зведення спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину від 24.05.2024 року, відповідно до чинного законодавства не є належним спрособом звернення спадкоємця з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В супереч вимог вищезазначених процесуальних норм позивачка доказів поважності причин пропуску звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у перший та другий період з часу відкриття спадщини суду не надала та позивачем не доведено, що 14.10.2022 року вона мала фізичну хворобу або психологічні труднощі (окрім лікування з 28.03.2023 по 18.04.2023 року), що викликали у неї потреби у зверненні за лікуванням чи допомогою; існували заборони виїзду з країни наданого їй притулку або існуючу у неї неможливість у будь-який спосіб, передбачений законодавством, подати заяву про прийняття спадщини до будь якого нотаріуса України або до консульської установи України в Німеччині. Позивачка також не надала суду доказів звернення до нотаріусів після прибуття в Україну. Також не надала суду постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові від 13 квітня 2023 року у справі № 607/13549/21 (провадження № 61-562св23) Верховний Суд виснував, що в екстрених випадках, коли існує ризик пропущення строку для прийняття спадщини, спадкоємець має право направити нотаріусу за місцем відкриття спадщини електронне повідомлення (аналог телеграми), в якому зазначити про прийняття спадщини, що узгоджується з пунктом 2.1 глави 10 Порядку № 296/5. Відтак, законодавство України передбачає альтернативні варіанти процедури прийняття спадщини, що спрощує процес реалізації прав спадкоємців. Таким чином, позивачка не була позбавлена можливості звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини до посольства України в іноземній країні, яке виконує консульські функції, або подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини через засоби поштового чи електронного зв`язку. У зв`язку із наведеним, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки обставини, якими обґрунтовані підстави позову, не свідчать про неможливість вчинення позивачкою дій з дня відкриття спадщини щодо прийняття спадщини, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed