Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

29.08.2025 року адвокат Рукавкова Л.Б., діючи в інтересах позивача [PERSON] , звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до Семенівської сільської військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області про визнання права власності. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 12.02.1988 року, [PERSON] належить будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказане свідоцтво було зареєстровано у бюро технічної інвентаризації, про що свідчить реєстраційний запис №3828 на зворотному боці свідоцтва. Згідно з технічним паспортом від 08.10.1987 року, інвентарний номер 425, реєстровий номер 3828, вищевказаний будинок має загальну площу - 74,8 кв.м., житлову площу - 53,5 кв.м. та складається з 4 кімнат. З метою подальшої реалізації прав власника щодо звернення за відшкодуванням шкоди, завданої країною-агресором, [PERSON] звернулася 18.04.2025 року до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради із заявою про реєстрацію прав власності на будинок. Однак, 18.06.2025 позивачка отримала рішення №79503974 про відмову в проведенні реєстраційних дій, з посиланням на Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 року № 1141 та відсутність даних щодо реєстрації права власності та неотримання відомостей від Мелітопольської міської військової адміністрації Запорізької області щодо підтвердження права власності на нерухоме майно. Посилаючись на зазначені обставини, представник позивачки просить суд визнати за [PERSON] право приватної власності на житловий будинок, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 53,3 кв.м. Ухвалою суду від 03.09.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цій справі; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.11.2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 28.11.2025 року на адресу суду від начальника Семенівської сільської військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області Єрмоленка А.В. надійшла заява про визнання позовних вимог. Ухвалою суду від 17.12.2025 року визнано обов`язковою явку позивачки [PERSON] в судове засідання. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовну заяву, просила задовольнити з підстав, наведених у ній. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення був повідомлений своєчасно та належним чином, надав заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника Семенівської сільської військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та наявні в ній письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 12.02.1988 року, [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 12.02.1988 року правовстановлюючий документ був зареєстрований у Мелітопольському міжміському бюро технічної інвентаризації та записаний в реєстраційну книгу №15 за реєстраційним номером - 3828, про що свідчить реєстраційний напис на зворотному боці свідоцтва. Відповідно до технічного паспорту вказаний будинок складається з 4-х кімнат, загальною площею - 74,8 кв.м., житловою площею 53,3 кв.м. 18.04.2025 року [PERSON] звернулася до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про проведення реєстраційних дій щодо нерухомого майна будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 18.06.2025 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Бусигіною О.М. прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що Мелітопольська районна військова адміністрація Запорізької області не надала відповідь щодо підтвердження права власності на вказаний будинок. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1 та 2 ст. 319 ЦК України). Згідно із ч 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються, зокрема,Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV(далі - Закон № 1952-IV). Згідно із п. 1 ч. 1ст. 2 Закону № 1952-IV- державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3ст. 3 Закону України № 1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною 3 цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч. 4 ст. 3 Закону № 1952-IV). За правилом абз. 4 ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав. Так, ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IVврегульовано, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IVдержавна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Статтею 24 Закону № 1952-IV передбачено умови для відмови в державній реєстрації прав, зокрема, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 24 Закону). Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таким вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №911/3594/17 висловлено правову позицію, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. У постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 363/4852/17 зроблено висновок, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Таким чином, відсутність у Державному реєстрі речових прав записів про реєстрацію права власності особи на майно не свідчить про відсутність у неї такого права. Суд звертає увагу на те, що система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону № 1952-IV, запроваджена в Україні з 01.01.2013 року. В період з 31.01.1966 по 19.01.1996 державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснювалась у відповідності до Інструкції про порядок про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР В.Романовим 31.01.1966 року (надалі Інструкція). Відповідно до п. 4 розділу ІІ Інструкції, Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Згідно з п. 1 розділу І Інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Як вбачається з п.п. 21-23 розділу IV Інструкції бюро технічної інвентаризації в своїй роботі по реєстрації будинків і домоволодінь зобов`язані: а) ознайомитись з документами, поданими установами, підприємствами, організаціями і окремими громадянами на підтвердження їх права власності на будинок (домоволодіння); б) з`ясувати підстави виникнення і порядок переходу до установи, підприємства, організації чи громадянина права власності, правильність оформлення документів, число учасників спільної власності і частку, яка належить кожному із співвласників. На підставі правовстановлюючих документів, перелічених в додатку N1, бюро технічної інвентаризації складає письмовий висновок. На підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток N 4). Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ. Судом встановлено, що реєстрація права власності позивачки на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] ., була здійснена відповідно до вимог законодавства, що було чинним на момент проведення такої реєстрації. У позивачки не існувало обов`язку щодо реєстрації права власності на квартиру у відповідному реєстрі речових прав. Отже, вищевказаний будинок належить на праві власності [PERSON] відповідно до свідоцтва про права власності, на зворотньому боці якого міститься реєстраційний напис. Зазначений документ не потребує додаткової перевірки, оскільки він належним чином підтверджує право власності на будинок. Позивачка у цій справі має на меті здійснення державної реєстрації права власності на належне їй майно (внести відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) з подальшою реалізацією права на звернення за відшкодуванням шкоди, завданої державою-агресором. Рішення державного реєстратора №79503974 від 18.06.2025 року було відмовлено позивачці в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що Мелітопольська районна військова адміністрація Запорізької області не надала відповідь щодо підтвердження права власності на будинок. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 року № 376, територія Семенівської сільської територіальної громади є тимчасово окупованою з 25.02.2022 року. Суду не надано доказів переміщення Мелітопольського бюро технічної інвентаризації з м. Мелітополя, так само як і доказів евакуації реєстраційних справ щодо об`єктів нерухомого майна з м. Мелітополя Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19). Враховуючи, що [PERSON] є власником житлового будинку, однак не має можливості належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з відсутністю відомостей про її право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внесення таких відомостей до реєстру з наведених вище причин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved