Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог вказувала, що сторони уклали шлюб у 2001 році, від шлюбу мають дітей: синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбних відносин сторони придбали спільне майно: дві квартири, машину, побутову техніку. Згоди щодо добровільного поділу майна між сторонами не було досягнуто. Зокрема, сторонами у 2018 році придбана трикімнатна квартира, загальною площею 95,3 кв.м за адресою: [ADDRESS] , за 1 763 050,00 грн, які були отримані за рахунок продажу машини « [INFO] », приватного будинку в [ADDRESS] , який був придбаний у 2003 році, та двох однокімнатних квартир в [ADDRESS]. Також у 2001 році, до укладення шлюбу, батьки позивача подарували однокімнатну квартиру у [ADDRESS] , яка у 2003 році була продана за 3 000,00 дол. США. Сторони придбали також у 2020 році автомобіль марки «Hyundai», державний номерний знак [NUMBER] , за 5 000,00 дол. США (210 000,00 грн) та однокімнатну квартиру у [ADDRESS] . Позивач повідомляє про запозичення у знайомих та родичів на придбання побутової техніки грошових коштів на загальну суму 10 000,00 дол. США (416 000,00 грн), які були передані відповідачу. Позичену суму відповідач повертала самостійно до жовтня 2022 року. Також повідомляє, що діти залишаються проживати з позивачкою, відповідач житлом забезпечений та має стабільний дохід. Посилаючись на ст. 71 СК України, просить врахувати інтереси дітей та при поділі майна та відступити від рівності часток подружжя, виділивши позивачу трикімнатну квартиру у м. Києві, загальною площею 95,3 кв.м за адресою: [ADDRESS] , на суму 1 763 050,00 грн; відповідачу [PERSON] автомобіль марки «Hyundai», державний номерний знак [NUMBER] , на суму 210 000,00 грн, однокімнатну квартиру у [ADDRESS] , та передані грошові кошти на побутову техніку на суму 416 000,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 41-43). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 99-101). 06 червня 2025 року від позивачки надійшла заява про зміну предмета позову, в якій позивач повідомила, що їй стало відомо про те, що відповідач ще до розірвання шлюбу без згоди та відома позивачки відчужив автомобіль марки «Hyundai», державний номерний знак [NUMBER] , а отримані кошти витратив на власні потреби. У зв`язку із повідомленим просить суд: виділити позивачці трикімнатну квартиру, загальною площею 95,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; виділити відповідачу грошові кошти від відчуженого відповідачем автомобіля марки «Hyundai», державний номерний знак [NUMBER] , на суму 232 230,00 грн, однокімнатну квартиру у [ADDRESS] та передані грошові кошти на побутову техніку на суму 416 000,00 грн. Стягнути з відповідача судові витрати (а.с.92-94). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 липня 2025 року прийнято заяву [PERSON] про зміну предмету позову (а.с. 201-203). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а.с. 234). Відповідач про судовий розгляд повідомлявся шляхом направлення судової кореспонденції за адресою його реєстрації, поштовід відправлення повернулись до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд його справи судом, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Також 23 жовтня 2025 року на електронну адресу суду надійшов лист в електронній формі від імені [PERSON] . У листі повідомлено про службу в ЗСУ та містилось прохання призупинити розгляд справи. Судом дане звернення не приймається до розгляду, оскільки неможливо ідентифікувати особу, яка направила електронний лист, у зв`язку з відсутністю електронного цифрового підпису, про що канцелярією суду 23 жовтня 2026 року складений Акт № 02-40/74-1/2025 (а.с. 238, 247). Отже, судом було вжито всіх заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи, однак відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень. Позивач, у судове засідання також не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити (а.с. 245). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 07 липня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Центрального Міського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської обл. зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Прізвище дружини після укладення шлюбу змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 6). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києві від 15 лютого 2022 року (справа № 752/14379/21) шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с. 7,8). Від шлюбу сторони мають дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.9,10). У період перебування сторін у шлюбі - 26 червня 2021 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири [PERSON] (покупець) придбано квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з однієї кімнати загальною площею 32,6 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Соболєвою Л.А Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано у реєстрі № 304 (а.с.14-15). Вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] , відповідно до Звіту про оцінку майна № 31UA-250225-001 від 25 лютого 2025 року становить 525 079,00 грн (а.с. 70-79). Також, відповідно до Договору купівлі-продажу майнових прав № 11190 від 14 листопада 2018 року ПрАТ «Домобудівний комбінат № 4» (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір, за яким покупець придбав майнові права на квартиру [ADDRESS] . Квартира загальною площею 95,50 кв.м складається із трьох кімнат (а.с.18-21). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 березня 2019 року, право власності на кв. [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 26 лютого 2019 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Руденка В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45828401 від 05 березня 2019 року, реєстраційний номер: 1779851580000 (а.с.22). Вартість трикімнатної квартири [ADDRESS] , відповідно до Звіту про оцінку майна № 31UA-250225-005 від 25 лютого 2025 року становить 4 095 065,00 грн (а.с. 52-61). Також, як вбачається з довідки Головного сервісного Центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м.Києві від 26 лютого 2025 року № 31/26-6-22, станом на 26 лютого 2025 року автомобіль HYUNDAI 130, 2009 року випуску, номер кузову [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , значився зареєстрованим з 11 лютого 2021 року по 10 липня 2021 року за [PERSON] , [INFO] (а.с.88). За Звітом від 17 квітня 2025 року про визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу HYUNDAI, модель І30, 2009 року випуску, номер кузова [NUMBER] , на дату оцінки - 17 квітня 2025 року, середня ринкова вартість автомобіля становить 232 230,00 грн (а.с.119-153). Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З системного аналізу норм статей 57, 60, 61, 63, 65, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У межах розгляду даного цивільного спору судом було встановлено, що у період шлюбу відповідачем [PERSON] було придбано рухоме та нерухоме майно, а саме: однокімнатну кв. [ADDRESS] , трикімнатну кв. [ADDRESS] та транспортний засіб марки «Hyundai», 2009 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Разом з цим, [PERSON] звернулась до суду із вимогами про поділ зазначеного майна, посилаючись на те, що спірне майно було придбано у період шлюбу, проте згоди щодо його поділу сторони не дійшли. При цьому суд, у межах розгляду справи, дійшов переконливого висновку про те, що майно було набуто у період перебування у шлюбі сторін та придбавалось у інтересах сім`ї, а тому, з урахуванням встановлених обставин у справі, наявних доказів у матеріалах справи, суд дійшов висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю. У позовній заяві позивачка ставить питання про відступу від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя та просить виділити їй трикімнатну квартиру у м. Києві, посилаючись на те, що діти залишаються проживати з нею, а також те, що комунальні платежі та ремонт у вказаній квартирі з 2018 року проводились за рахунок позивачки. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 344/5539/17 (провадження № 61-12286св20) зазначено, що статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аналізуючи наведені норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас, за наявності обставин, передбачених частинами другою, статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17). Як вбачається з копії Виконавчого листа Голосіївського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року № 752/20308/21 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі по 2 510,00 грн на кожного, починаючи з 17 серпня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.157). Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів(абзац другий частини третьої статті 181 СК України). Слід зазначити, що позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, самостійно визначила спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та у визначеному розмірі. З позовом про зміну способу стягнення аліментів чи збільшення їх розміру до суду не зверталась, докази наявності протилежного до суду не надала, в матеріалах справи вказані докази відсутні. Крім того, позивачка не зазначає про наявність заборгованості зі сплати аліментів за відповідачем на утримання дітей, доказів наявності якої суду не надано. Син сторін - [PERSON] , [INFO] , станом на дату звернення до суду із позовною заявою досяг повноліття. Враховуючи вказане, підстави для відступу від рівності часток при поділі спірної квартири в даній справі відсутні, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про можливість визнати за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] та трикімнатної квартири [ADDRESS] . Вимоги позивачки при поділі спільного сумісного майна виділити відповідачу грошові кошти на загальну суму 416 000,00 грн на придбання побутової техніки, не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не надано доказів придбання будь-якої техніки, її вартості та джерела коштів, що були витрачені на неї. Також відповідно до наданої позивачкою розписки від 26 червня 2021 року, відповідач [PERSON] одержав від позивачки [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000,00 дол США для купівлі однокімнатної квартири в м. Кривому Розі Дніпропетровської обл. за умови відмови від претензій на трикімнатну кв. [ADDRESS] та транспортний засіб марки «Hyundai», 2009 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 17). Разом з тим, як зазначено у самій розписці від 26 червня 2021 року, у разі недотримання наведених у розписці зобов`язань, всі спірні питання будуть вирішуватись виключно у судовому порядку із пред`явленням даної розписки в якості судового доказу. Як зазначає сама позивач у позовній заяві, згоди у добровільному порядку щодо поділу спільного майна подружжя сторонами не було досягнуто, не дивлячись на наявність розписки, а тому, за відсутності позиції сторони відповідача у судовому провадженні щодо поділу спільного майна, суд перед усім керується нормами цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, судом встановлено, що в період шлюбних відносин сторонами придбано транспортний засіб марки «Hyundai», 2009 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Позивачкою зазначалось, що під час перебування у шлюбі автомобіль відповідачем було продано без її згоди. Як зазначено вище, згідно з довідкою Головного сервісного Центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м.Києві від 26 лютого 2025 року № 31/26-6-22, станом на 26 лютого 2025 року автомобіль HYUNDAI 130, 2009 року випуску, номер кузову [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , значився зареєстрованим з 11 лютого 2021 року по 10 липня 2021 року за [PERSON] , [INFO] (а.с.88). За Звітом від 17 квітня 2025 року про визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу HYUNDAI, модель І30, 2009 року випуску, номер кузова [NUMBER] , на дату оцінки - 17 квітня 2025 року, середня ринкова вартість автомобіля становить 232 230,00 грн (а.с.119-153). Отже, вказаний транспортний засіб було зареєстровано за відповідачем [PERSON] з 11 лютого 2021 року до 10 липня 2021 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, судом встановлено, що спірний автомобіль набутий сторонами за час шлюбу, та на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, а тому вказане майно підлягає поділу між колишнім подружжям. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Оскільки, транспортний засіб є неподільною річчю, був відчужений без згоди позивачки відповідачем, з останнього слід стягнути на користь позивачки компенсацію частини відчуженого транспортного засобу марки «Hyundai», 2009 року випуску, номер кузову [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , у розмірі 116 115,00 грн (232 230,00 грн : 2). Отже, обставини, на які посилається позивачка, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, знайшли часткове своє підтвердження під час судового розгляду. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд, доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. За загальним правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір за подання позову в сумі 7 267,20 грн та 9 084,00 грн, а тому суд присуджує стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в сумі 8 175,60 грн.

Outcome: partial