Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

12.05.2025 р. позивач звернувся в суд з вищезазначеним позовом, Позовні вимоги мотивує тим, що 26.03.2025 року позивач звернувся до державного реєстратора Виноградівської міської ради для надання певної інформації пов`язаної із правом власності щодо його нерухомого майна (житлового будинку). Отримавши дану інформацію, [PERSON] було додатково повідомлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявне обтяження у вигляді заборони на невизначене майно останнього. Згідно інформаційного витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 07.12.2004 року Виноградівською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення Виноградівського відділення Держбанку б/н від 03.05.1983 року було зареєстроване обтяження за № 1524636 у вигляді заборони (архівний запис) на невизначене майно, за адресою: [ADDRESS] власником якого є [PERSON] . Архівний номер: 1, архівна дата: 03.05.1983 року, дата виникнення: 03.05.1983 року, ст.28. 10.04.2025 року, [PERSON] звернувся до завідувача Виноградівської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою про зняття заборони на нерухоме майно, а саме на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , накладеного на ім`я [PERSON] на підставі повідомлення б/н Виноградівського відділення Держбанку від 03.05.1983 року. Листом за №148/01-16 від 10.04.2025 Виноградівської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції України відмовлено в знятті заборони на нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] накладену на ім`я [PERSON] , мотивуючи тим, що власником [PERSON] не представлено повідомлення кредитора про погашення позики, що передбачено главою 15 п.4 підпункту 5.1. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». В судове засідання позивач та його представник, адвокат Мелай Є.М. не з`явилися, однак представник позивача, направив до суду клопотання, в якому підтримав позовні вимоги і просив такі задоволити. Представник відповідачки [PERSON] , адвокат Попович В.І., до суду не з`явився, проте надав письмову заяву в якій просив слухати справу у його відсутності, підтримав відзив на позовну заяву. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи Виноградівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася, причини неявки суд не повідомляла. Так, за змістом ч.2 ст.43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи . Оскільки явка сторін не була визнана судом обов`язковою, а обставини справи з урахуванням позовних вимог та поданих сторонами доказів судом можливо встановити у повному обсязі, то на підставі приписів ЦПК неявка сторін, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні. Так, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, 26.03.2025 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора Виноградівської міської ради для надання певної інформації пов`язаної із правом власності щодо його нерухомого майна (житлового будинку). Отримавши дану інформацію, [PERSON] було додатково повідомлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявне обтяження у вигляді заборони на невизначене майно останнього. Згідно інформаційного витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 07.12.2004 року Виноградівською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення Виноградівського відділення Держбанку б/н від 03.05.1983 року було зареєстроване обтяження за № 1524636 у вигляді заборони (архівний запис) на невизначене майно, за адресою: [ADDRESS] власником якого є [PERSON] . Архівний номер: 1, архівна дата: 03.05.1983 року, дата виникнення: 03.05.1983 року, ст.28. 10.04.2025 року, [PERSON] звернувся до завідувача Виноградівської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою про зняття заборони на нерухоме майно, а саме на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , накладеного на ім`я [PERSON] на підставі повідомлення б/н Виноградівського відділення Держбанку від 03.05.1983 року. Листом за №148/01-16 від 10.04.2025 Виноградівської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції України відмовлено в знятті заборони на нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] накладену на ім`я [PERSON] , мотивуючи тим, що власником [PERSON] не представлено повідомлення кредитора про погашення позики, що передбачено главою 15 п.4 підпункту 5.1. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №425590516 від 06.05.2025 року право власності [PERSON] на будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] зареєстроване 04.03.2004 року на підставі свідоцтва про право власності від 20.02.2004, виданого Великокопанською сільською радою, тоді як обтяження: заборона відчуження (архівний запис), внесено нотаріусом до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта обтяження 07.12.2004 року, однак таке обмеження стосувалось іншої особи [PERSON] 20.03.1991 року було прийнято Закон Української РСР № 872-ХІІ «Про банки і банківську діяльність» та постанову Верховної Ради України № 873-ХІІ «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність», за якими Верховною Радою України Український республіканський банк Держбанку СРСР було оголошено власністю України і на його базі створено Національний банк України. Проведеним вивченням нормативних документів, що супроводжували ліквідацію Держбанку СРСР виявлено, що 02.12.1990 року Верховною Радою РРФСР був прийнятий Закон «Про Центральний банк РРФСР», постановою Верховної Ради РРФСР № 1917-I від 22.11.1991 року Центральний банк РРФСР оголошений єдиним на території РСФСР органом державного грошово-кредитного та валютного регулювання економіки республіки. Цією ж постановою Центральному банку РРФСР наказувалося до 01.01.1992 року ухвалити у своє повне господарське відання і управління матеріально-технічну базу та інші ресурси Держбанку СРСР, мережу його установ, підприємств і організацій. 08.12.1991 року було підписано Угоду про створення Співдружності Незалежних Держав, відповідно до ст. 14 якої діяльність усіх органів колишнього Союзу РСР припинено. 20.12.1991 року постановою президії Верховної Ради РРФСР за № 2066-I Державний банк СРСР був «упразднен», всі його активи і пасиви, а також майно на території РРФСР передані Центральному банку РРФСР (Центробанку Російської Федерації). Цей же Центральний банк РРФСР (Центробанк Російської Федерації) є правонаступником Державного банку СРСР - але лише в частині зобов`язань Державного банку РРФСР. На адвокатський запит представника позивача щодо правонаступництва прав та обов`язків Держбанку СРСР із Національного банку України надійшов лист за №27-0020/28148 від 11.04.2025 року, з якого вбачається, що згідно з Указом Президії Верховної ради СРСР від 07.04.1959 року «Про реорганізацію системи банків довгострокових вкладень» та Постановою Ради Міністрів СРСР від 07.04.1959 року №369 «Питання, пов`язані з реорганізацією системи банків довгострокових вкладень» функції Сільгоспбанку та комунальних банків покладено на Будбанки СPCP та Держбанк СРСР. Відповідно до Постанови ЦК KПPC, Ради Міністрів СРСР від 17.07.1987 року № 821 «Про вдосконалення системи банків в країні і посилення їх впливу на підвищення ефективності економіки» реорганізовано діючі та утворено нові спеціалізовані банки, які створили систему банків у такому складі: Державний Банк СРСР (Держбанк СРСР), Банк зовнішньоекономічної діяльності СРСР (Зовнішекономбанк СРСР), Промислово-будівельний Банк СРСР (Промбудбанк СРСР), Агропромисловий Банк СРСР (Агропромбанк СРСР), Банк Житлово-комунального господарства і соціального розвитку СРСР (Житлосоцбанк СРСР), Банк трудових заощаджень і кредитування населення СРСР (Ощадний Банк СРСР). Пунктом 8 вищевказаної Постанови № 821 передбачено створення банками СРСР в союзних республіках відповідних республіканських банків з прямим підпорядкуванням банкам СРСР. Згідно з п. п. 2, 3 Постанови ВР УРСР «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 20.03.1991 року № 873-XII, ВРУ оголошено власністю України Український республіканський банк Держбанк СРСР і створено на його базі Національний банк України. Так, Постановою Президії ВРУ від 07.10.1991 року № 1605-Х1І затверджено статут Національного банку України в якому не визначалось правонаступництво Національного банку України. Враховуючи дані обставини складені історично Національний банк України повідомив, що Український республіканський банк Держбанк СРСР, в склад якого входило Виноградівське відділення Держбанку, немає правонаступників. Більше того, документи (інформація) про заборону обтяження нерухомого майна [PERSON] , якими було накладено обтяження згідно з повідомленням від 03.05.1983 року б/н Виноградівським відділенням Держбанку, в описах архівних справ колишнього Управління Національного банку України в Закарпатській області не зазначені та на архівне зберігання до Національного банку України не передавались. Виходячи із наведеного, єдиний суб`єкт, який мав право ініціювати і зняти вказане обтяження у позасудовому порядку - Український республіканський банк Держбанку СРСР надати повідомлення про погашення позики (кредиту) не може в силу його ліквідації. Відповідно до отриманої стороною позивача відповіді із НБУ - Національним банком України не було зареєстровано банк, який є правонаступником Держбанку CРCP, як і Державний реєстр банків України не містить запису і про Виноградівське відділення Держбанку чи його правонаступників. Отже, з моменту ліквідації Виноградівського відділення Держбанку та за відсутності будь-якого з його правонаступників, підстава для продовження існування обтяження за №1524636 у вигляді заборони (архівний запис) на невизначене майно, [PERSON] , яке було видане на ім`я [PERSON] здійснене на підставі повідомлення Виноградівського відділення Держбанку б/н від 03.05.1983 року, відпала, а тому така порушує права Позивача. Також, згідно інформації отриманої на адвокатський запит адресований до Виноградівської міської ради Закарпатської області, надійшла інформація про наявність рішення п`ятнадцятої сесії Виноградівської міської ради восьмого скликання від 09.06.2022 року №734 «Про перейменування вулиці Борканюка в селі Велика Копаня». Щодо відомостей про наявність у Виноградівській міській раді копій рішень виконавчого комітету Великокопанської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області «Про зміну номерів житлових будинків по [ADDRESS] » за період 1983-2004 роки, зазначено що такі передані на зберігання до архівного відділу Берегівської районної державної адміністрації. Згідно відповіді архівного відділу Берегівської районної державної адміністрації від 06.05.2025 року за №М-201/02.3.-04 наданої на адвокатський запит, відомостей в документах виконавчого комітету Великокопанської сільської ради за період 1983-1985 та 1989 роки відсутні рішення про зміну номерів житлових будинків по [ADDRESS] не значиться. Відповідно до копій архівних документів, які були надані на запит [PERSON] , відділом архітектури та містобудування Виноградівської міської ради Закарпатської області він отримав копію будівельного паспорта на забудову земельної ділянки в [ADDRESS] на ім`я [PERSON] від 18.05.1979 року та свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР від 20.04.1983 року на ім`я [PERSON] , а також свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР на ім`я [PERSON] в [ADDRESS] . Так, згідно акту про відведення земельної ділянки у межах села, (селища, міста) від 18.05.1979 року [PERSON] було відведено земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва загальною площею 700 кв. м. по [ADDRESS] , видане свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР на ім`я [PERSON] , таке видане на підставі рішення виконкому Великокопанської сільської ради народних депутатів від 20.04.1983 року за №53, у зв`язку з переоформленням будівельного паспорта на житловий будинок з [PERSON] на його дружину - [PERSON] для отриманням позики на будівництво будинку про що свідчить його заява від 08.02.1983 року адресована архітектору Виноградівського району. Згідно виписки з рішення виконавчого комітету Великокопанської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області «Про визнання права власності на жилі будинки» за №6 від 18.02.2005 року, визнано право власності та видане свідоцтво про право власності на жилий будинок з надвірними добудовами в [ADDRESS] за [PERSON] . Також, згідно копії державного акта на право приватної власності на землю, який виданий гр.України [PERSON] , який мешкає в [ADDRESS] , йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,09 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель за адресою: [ADDRESS] . Згідно рішення виконавчого комітету Великокопанської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області «Про визнання права власності на жилий будинок» за №6 від 20.02.2004 року, визнано право власності та видане свідоцтво про право власності на жилий будинок з надвірними добудовами в [ADDRESS] за [PERSON] . Також, згідно копії державного акта на право приватної власності на землю, який виданий гр.. України [PERSON] , який мешкає в [ADDRESS] , йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,09 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Про зазначене, також свідчить інформаційна довідка з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, згідно відомостей якої власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2121281501:00:002:0047 є [PERSON] . З наведеного вище вбачається, що відбулась зміна нумерації житлових будинків у зв`язку із забудовою житлового кварталу в [ADDRESS] та впорядкування їх адрес під час якої номер земельної ділянки та житлового будинку [PERSON] змінився з 47 на 7, а номер земельної ділянки та житлового будинку [PERSON] змінився з 17 б на 47. Оскільки, позивач по справі [PERSON] , ніколи не брав у будь-якому відділенні Держбанку позику для будівництва житлового будинку, про що свідчить відповідь з Національного банку України, таку позику було оформлено його сусідами [PERSON] та [PERSON] , які будувались та проживають в іншому кінці [ADDRESS] , та на момент отримання позики мали номер житлового будинку [ADDRESS] контори було безпідставно та помилково внесено заборону обтяження щодо його нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Наявність такого обмеження права власності щодо заборони відчуження об`єкту нерухомого майна, належного [PERSON] , на підставі архівного запису про заборону, згідно повідомлення Виноградівського відділення Держбанку б/н від 03.05.1983 року, яке безпосередньо його не стосується, грубо порушує його конституційні гарантії права власності, передбачені ст. 41 Конституції України та гарантовані ст. 8 Європейської конвенції з прав людини та статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції в контексті «безпідставного втручання з боку держави». Станом на сьогодні власником нерухомого майна житлового будинку та земельної ділянки щодо яких було фактично та юридично, станом на 1983 рік прийняте обтяження заборони відчуження за адресою [ADDRESS] теперішній номер 7 є донька сусідів по вулиці позивача [PERSON] , відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , [INFO] . Представник відповідачки, адвокат Попович В.І., надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволення позовних вимог, вкзавши, що звернувшись до суду з позовною заявою позивач [PERSON] неправильно визначив суб`єктний склад учасників справи, а саме вказав як відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які своїми діями (бездіяльністю) не зможуть відновити порушені права [PERSON] на зняття обмеження. Порушення прав на майно [PERSON] шляхом внесення заборони (обтяження) до рестрів посадовою особою Виноградівською нотаріальною конторою 07.12.2004 відбулось без нажежним для цього підстав і не у спосіб увизначений законом, і до якого [PERSON] в момент обмеження права [PERSON] не мала стосунку та відношення. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 74 Закону України Про нотаріат одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Відповідно до ч. 4 ст. 31-2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація припинення обтяження речових прав у результаті зняття нотаріусом заборони на відчуження нерухомого майна відповідно до Закону України "Про нотаріат" проводиться нотаріусом, яким знято відповідну заборону на відчуження нерухомого майна, одночасно з її зняттям. Частиною другою статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі, зокрема, судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. За п. 5.1. Глави 15 Розділу II "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N 296/5, нотаріус знімає заборону відчуження майна за рішенням суду. Позивач є власником житлового будинку та у зв`язку із накладенням арешту на майно не має змоги розпорядитися своєю приватною власністю, тому вказана заборона порушує права позивача, передбачені ст. 41 Конституції України. У зв`язку з цим є необхідним у судовому порядку припинити обтяження відносно нерухомого майна. Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, реєстр заборон це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та дані витяги з реєстру заборон. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або майнового права та інтересу. Наявність даного обтяження порушує законні права та інтереси позивача і таке слід скасувати в судовому порядку. Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно бути виправданим, а таким воно є, якщо здійснюється з метою задоволення "суспільного інтересу" та з дотриманням "справедливого балансу". У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо витрат на правничу допомогу у розмірі 15 878 грн, суд погоджується із позицією сторони відповідача про неспівмірність витрат зі складністю справи, а тому в такому слід відмовити. Враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково На підставі наведеного,

Outcome: dismissed