Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , укладений між нею та відповідачем на підставі ст.225 ЦК України, скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на вказане вище домоволодіння та визнати за позивачем право власності на нього. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у грудні 2007 року її син одружився із відповідачем, власного житла в них не було, тому в 2013 році вона з чоловіком придбали частину оспорюваного будинку та дозволили там проживати сину з родиною. В подальшому стосунки між родинами погіршилися, через те, що невістка вимагала оформити на неї вказаний будинок, у зв`язку із чим тиснула шляхом заборони спілкування з онуками. Скориставшись похилим віком, юридичною необізнаністю, створенням штучного страху, що онуки залишаться без даху над головою, невістка схилила позивача до укладення оспорюваного договору під психологічним тиском та насильством. ІІ. Виклад позиції відповідача. Відповідач відзив на позовну заяву не подавав. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.11.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.12.2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено проводити її розгляд в порядку в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.04.2024 року за клопотанням позивача витребувано докази. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.09.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.09.2025 року поновлено судовий розгляд до стадії підготовчого судового засідання у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.09.2025 року залучено у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15.01.2026 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позові, просила їх задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутність. Представник третьої особи, направив до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідач у судове засідання неодноразово не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила, заяв та клопотань до суду не надсилала, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її участі не заявляла, заперечень проти позову не надала, тому на підставі ст. 280 ЦПК України, за згоди позивача, суд постановив здійснювати заочний розгляд справи. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Так судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.04.2024, [PERSON] на підставі договору дарування від 10.09.2016 року серія та номер 1312 приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Воєводіної І.М. на підставі спільної часткової власності належить 12/20 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ; на вказане майно 18.10.2023 накладено арешт на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва в інтересах УСБ України в Херсонській області. Відповідно до висновку про вартість майна від 12.12.2023, вартість оспорюваного майна станом на день складання - 826920 гривень. З витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження вбачається, що відповідач має двох неповнолітніх дітей. Звертаючись до суду із позовом, позивач наголошує на порушенні її прав зі сторони відповідача, яка скориставшись похилим віком, юридичною необізнаністю, створенням штучного страху, що онуки залишаться без даху над головою, схилила позивача до укладення оспорюваного договору під психологічним тиском та насильством. V. Оцінка Суду. Відповідно до п. п. 1,3 частини 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, згідно вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України. Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Стаття 225ЦК України, передбачає, що: ч. 1. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені; ч.2. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун; ч.3. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. Відповідно до ст.231ЦК України, 1. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. 2. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Саме на сторону позивача покладається обов`язок щодо надання доказів на підтвердження обставин, передбачених ст. 225 ЦК України. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. Аналогічний висновок зроблений і у постановах Верховного Суду № 523/14606/13-ц від 07.02.2018 року та № 161/17119/16-ц від 20.06.2018 року. Разом з тим, у своїй постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Проте позивач не надала суду жодних доказів про те, що в момент вчинення оспорюваного правочину вона була неспроможна розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Слід зазначити, що суд сприяючи учасникам в реалізації їх прав неодноразово роз`яснював права передбачені ЦПК Україні, зокрема позивачу, крім того по справі, в інтересах позивача, діяв її представник, який є адвокатом, однак про призначення судово-психіатричної експертизи з клопотанням вони не звернулись, я к і решта сторін, а справа перебувала в провадженні суду більше двох років. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті та їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд приходить до висновку, що позовні вимоги як необґрунтовані задоволенню не підлягають. Щодо похідних позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на нерухоме майно, суд залишає їх без задоволення, як похідні позовні вимоги від основної позовної вимоги про визнання недійсним Договору дарування. Щодо решти доводів сторін суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Інші доводи сторін, наведені ними у справі, не спростовують встановлені судом та наведені вище обставини. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення судових витрат.

Outcome: dismissed