Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

[PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини - сина [PERSON] , звернулася до Заводського районного суду міста Кам`янського з позовом до [PERSON] , третя особа, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради про визначення порядку користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] , є рідним братом позивача, з яким вони є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивачу належить 3/4 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] належить право власності на 1/4 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Складається квартира із чотирьох ізольованих житлових кімнат, житловою площею 70,8 кв.м., загальною площею 101,9 кв.м. У квартирі є зареєстрованими та проживають: позивач, її малолітній син, [PERSON] , [INFO] , та з 2011 року її брат, [PERSON] . Відносини позивача з [PERSON] є складними, оскільки він зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, поводить себе агресивно по відношенню до неї і до її сина, вчиняє психологічний тиск, влаштовує сварки та скандали, та навіть погрожує фізичною розправою. Неодноразово відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, а також притягувався до кримінальної відповідальності за незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також збут психотропних речовин, та за вчинення крадіжки телефона сина. Відповідач, в основному займає кімнату з балконом, площею 15,6 кв.м., де знаходиться його ліжко та особисті речі, але, для провокування конфліктної ситуації, може заходити у ті кімнати, які займає позивач із сином, без будь-якого дозволу може користуватись речами та предметами побуту позивачки та її сина, псувати їх, забирати їх собі, при цьому говорячи, що він має право користуватись всією квартирою, в тому числі і її із сином кімнатами, і речами, які знаходяться в них, неодноразово відповідач забирав продукти харчування, та навіть готову їжу, яку позивач готувала для дитини. До того ж, [PERSON] ніколи не оплачував і не оплачує квартплату та інші комунальні послуги, позивач сама зі своєї невеликої заробітної плати, за для уникнення заборгованості, сплачує всі необхідні комунальні платежі, в тому числі і за брата, а всі прохання до відповідача щодо зміни своєї поведінки та про допомогу в оплаті комунальних послуг або придбання їжі, закінчуються черговою сваркою. Позивач неодноразово пропонувала відповідачу викупити у нього належну йому частку квартири, але він відмовляється від пропозицій, а вимагає придбання для нього окремої двокімнатної квартири в обмін на його 1/4 частку у квартирі по [ADDRESS] , але такої матеріальної можливості позивач не має, що змушує її з дитиною продовжувати проживати в одній квартирі з такою неблагополучною особою, як відповідач. 05 квітня 2025 року, позивач уклала шлюб з [PERSON] . Чоловік позивача має намір проживати разом з нею в квартирі [ADDRESS] , однак, відповідач категорично заперечує проти цього, виганяє його із квартири, в той час як сам, приводить у квартиру сторонніх осіб. У теперішній час позивач бажає визначити порядок користування належною їй та відповідачу квартирою, що дасть підстави розділити особові рахунки у житловому приміщенні і безперешкодно користуватись позивачу і членам її родини належною часткою житлового приміщення, а також сплачувати квартплату та комунальні послуги лише за себе і свою сім`ю. Відповідач здебільшого користується кімнатою з балконом, площею 15,6 кв.м., позивач із сином займають три кімнати, площею 17,3 кв.м., 17,4 кв.м., 20,5 кв.м., однак, якщо вираховувати площу кімнати у відповідності до 1/4 частки відповідача у праві власності, то відповідачу має бути виділена кімната площею - 17,4 кв.м. Також вважає, що коридор, кухню з балконом, ванну кімнату, вбиральню та комору необхідно залишити в їх з відповідачем спільному користуванні. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2025 цивільну справу № 208/7037/25 було передано до провадження судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду від 19.06.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.10.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. 14.01.2026 року у судовому засіданні позивач [PERSON] зазначила, що відповідач це її рідний брат, жити з ним неможливо. Після смерті батьків успадкували частини квартири. Позивач звертається постійно до поліції через поведінку брата, він крав речі дитини, прикраси позивачки. Через його борги його частина квартири знаходиться під арештом, весь час телефонують колектори. У власності позивача квратири. Пропонує зайняти брату більшу кімнату. Чоловік позивача не може зайти в квартиру через перешкоджання брата. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Адвокат Кущ О.М., яка діє в інтересах позивача, зазначила, що просить виділити у користування відповідача більшу кімнату, яка б відповідача його частці у праві власності. Просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку «Укрпошта» за зареєстрованим місцем проживання, що в розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, є належним повідомленням про розгляд справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Заяв та клопотань про проведення розгляду справи за його відсутності не подавав. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Кам`янської міської ради просив розгляд справи проводити без присутності їх представника. 14.01.2026 року у судовому засіданні після судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч.1 ст. 244 ЦПК України ухвалення судового рішення було відкладено та визначено дату та час судового засідання, в якому буде відбуватися проголошення судового рішення, про що учасники справи були повідомлені у спосіб, встановлений ЦПК України. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до положень ч. 4 ст. 174, ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у разі , якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Палацом щастя м. Дніпродзержинськ, актовий запис №3452, батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] народилась [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим міським РАЦС м. Дніпродзержинськ, актовий запис №3088, батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у дніпропетровській області, актовий запис №742, батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . 05 квітня 2025 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 152. Відповідно до довідки ТОВ «Абонент ХХІ» №001338631 про склад сім`ї від 23.04.2025 року, за аресою: [ADDRESS] зареєстровано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.07.1993 року виданого Дніпродзержинським коксохімічним заводом ім. Орджонікідзе, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві вриватної власності [PERSON] , та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до договору про визначення часток у спільній сумісній власності від 22.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Прожуган М.А., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] домовились, що за кожним визнається по частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Прожуган М.А., зареєстровано в реєстрі за №435, [PERSON] успадкувала від [PERSON] частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Прожуган М.А., зареєстровано в реєстрі за №394, [PERSON] успадкувала від [PERSON] 5/24 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Прожуган М.А., зареєстровано в реєстрі за №392, [PERSON] придбала 1/24 частку у праві спільної часткової власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного плану квартири за адресою: [ADDRESS] встановлено, що загальна площа квартири 101,9 кв.м., житлова площа 70,8 кв.м., одна кімната 17,3 кв.м., третя кімната 15,6 кв.м., четверта кімната - 17,4 кв.м. Відповідно до долучених квитанцій вбачається, що [PERSON] сплачує комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року, судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18) зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Верховний Суд виходить з того, що встановлюючи порядок користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, суди попередніх інстанцій врахували баланс інтересів співвласників спірної квартири та осіб, які мають право користування квартирою та дійшли до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, відповідач не запропонував, наполягаючи на неможливості встановлення порядку користування житлом без порушення прав когось із мешканців квартири. Відповідно до статті 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Позивачка у даній справі просить встановити порядок спільного користування квартирою. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику по 13,65 м2 житлової площі на одну особу, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 рокуу справі № 182/3348/19(провадження № 61-1084св21). Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Запропонований позивачем порядок користування квартирою не порушує інтереси сторін. Тому суд вважає, що такий порядок користування житловими кімнатами, кухнею та іншими приміщеннями квартири запропонований стороною позивача може бути закріплений судовим рішенням. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.357 Цивільного кодексу України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Позивачем зазначено, що відповідач провокує конфліктні ситуації, може заходити у ті кімнати, які займає позивач із сином, без будь-якого дозволу може користуватись речами та предметами побуту, псувати їх, забирати їх собі, при цьому говорячи, що він має право користуватись всією квартирою, в тому числі і її із сином кімнатами, і речами, які знаходяться в них, неодноразово відповідач забирав продукти харчування, та навіть готову їжу, яку позивач готувала для дитини, ніколи не оплачував і не оплачує квартплату та інші комунальні послуги, всі ці фактори змусили позивача звернутись за захистом своїх інтересів. Враховуючи, що спірна квартира має ізольовані кімнати та при визначенні порядку користування не порушується право власності сторін спору, суд приходить до висновку про можливість визначити порядок користування спірною квартирою виділивши відповідачу кімнату, площею 17,4 кв.м., залишивши коридор, кухню з балконом, ванну кімнату, вбиральню та комору у спільному користуванні співвласників. Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які є у матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Позивачем понесені судові витрати у розмірі 1211,20 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0.4387668981.1 від 27 травня 2025 року, як судові витрати на оплату судового збору при зверненні із позовом. Згідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодовуються пропорційно до задоволених позовних вимог, а враховуючи встановлених підстав для задоволення заявлених вимог у повному обсязі, підлягають покладенню на відповідача у повному обсязі.

Outcome: approved