Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.01.2024 року, яке було залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 року, у справі № 922/831/23 (641/934/23) її позовні вимоги до КП «ХТМ» були частково задоволені та стягнуто на її користь витрати з відшкодування збитків, завданих залиттям квартири у розмірі 148067,029 грн., витрати на проведення незалежної оцінки у розмірі 5 000,00 грн., витрат и з відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн., про що виданий Наказ 22.02.2024 року. Вказала, що у зв`язку з невиконанням рішення, звернулась до ДВС Основ`янсько-Слобідського відділу м. Харкова та 26.06.2025 року за її заявою відкрито виконавче провадження № 75334124, передане до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у м. Києві та Постановою від 08.07.2024 року приєднано до зведеного виконавчого провадження щодо боржників КП «ХТМ». 08.08.2025 року виконавче провадження № 75334124 було закінчене, у зв`язку з фактичним виконанням відповідачем рішення Господарського суду. Таким чином, рішення Господарського суду Харківської області не виконувалось відповідачем у період з 22.01.2024 року по 06.08.2025 тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 2% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. З огляду на вищенаведене, позивач просила тягнути з КП «ХТМ» на свою користь 3 % річних у розмірі 5 578,96 грн. та інфляційні втрати у розмірі 26287,25 грн. за прострочення виконання рішення Господарського суду Харківської області № 992/831/23 9641/934/23) від 22.01.2024 року. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про місце, дату і час слухання справи повідомлений своєчасно і належним чином, відзив не подав. За згодою позивача суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та в порядку, передбаченому ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з рішення Господарського суду Харківської області від 22.01.2024 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто на користь позивача з КП «ХТМ» витрати з відшкодування збитків, завданих залиттям квартири у розмірі 148067,09 грн., витрати на проведення незалежної оцінки у розмірі 5 000,00 грн., та витрати з відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., витрати на сплату судового збору в розмірі 2450,91 грн. Рішення суду набрало законної сили 03.06.2024 року. 22.02.2024 року видано судовий наказ на примусове виконання рішення Господарського суду Харківської області від 22.01.2024 року у справі 922/831/23. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 24.06.2024 року, головним державним виконавцем Основ`янсько-Слобідського ВДВС у місті Харкові СМУМЮ відкрито виконавче провадження № 75334124 з виконання наказу № 922/831/23 (641934/23), виданого22.02.2024 року. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 08.08.2025 року, на підставі повного фактичного виконання рішення, згідно з виконавчим документом виконавче провадження № 75334124 закінчено. Згідно розрахунку вартості робіт, встановлена договірна ціна на будівництво, ремонт внаслідок залиття квартири за адресою: [ADDRESS] , що здійснюються в 2023 році, яка становить 148067,09 грн. Звертаючись до суду з позовом у даній справі, [PERSON] просила стягнути на свою користь 3 % річних та інфляційні збитки, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України в результаті невиконання рішення суду, що становить у період з 22.01.2024 року по 06.08.2025 рік із загальної суми заборгованості 158067,09 грн. - 3% річних в сумі 5578,96 грн. та інфляційні збитки в розмірі 26287,25 грн. від суми заборгованості, яка становить 158 067,09 грн. Розрахунок заборгованості 3 % річних та інфляційних втрат, проведений за період з 03.06.2024 по дату погашення боргу 06.08.2025 року, наданий позивачем судом детально перевірений та є належним доказом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду, а згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. При цьому, будь-яких виключень або делегування регулювання даних правовідносин іншим нормам законодавства Конституція України не містить. До того ж, наведені приписи ст. 124 та 129 Конституції України були розглянуті Конституційним Судом України, який у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012 вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Отже, оскільки рішенням Господарського суду Харківської області від 22.01.2024 у справі №922/831/23, яке набрало законної сили, встановлено факт наявності у КП «ХТМ» заборгованості у розмірі 158067,09 грн. перед позивачем, при цьому її повне погашення відповідачем відбулось 06.08.2025, згідно платіжної інструкції № 1381 від 06.08.2025 року КП «ХТМ», відтак наявні правові підстави для нарахування за вказаний позивачем період 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання це право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене тим, що грошовим коштам притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо), що призводить до зниження їхньої купівельної спроможності, дисбалансу попиту і пропозиції. У постановах від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та % річних аж до повного виконання боржником грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим. Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц. Отже, норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд перевірив наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних і вважає його арифметично правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved