Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Представник ТОВ «ФК ЄАПБ» звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 12.08.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики №2394361, за умовами якого відповідач отримав кошти, які зобов`язався повернути та сплатити відсотки за користування ними. 14.06.2021 року між «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК ЄАПБ» укладено Договір факторингу №14/06/21, у відповідності до умов якого до позивача, з-поміж іншого, перейшло право майнової вимоги за договором №2394361 від 12.08.2024 року, розмір заборгованості позичальника за яким становить 24750 грн. з яких: 7000 грн. - основного боргу, 14,25 грн. відсотків, 15000 грн. пеня, 2235,75 грн. комісія за надання позики. Всупереч умовам договору позики відповідач свої зобов`язання не виконує. Після відступлення позивачу права грошової вимоги, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З врахуванням наведеного просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за договором №2394361 від 12.08.2024 року в розмірі 24750 грн., а також понесені судові витрати по справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Ківерцівського районного суду Волинської області від 04.11.2025 року дану справу розподілено на суддю Сіліч Ю.Л. Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області Сіліч Ю.Л. від 07.11.2025 року по даній справі було відкрито спрощене позовне провадження. 25.11.2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Багацького Є.Г. до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які ю підтверджували правильність здійсненого кредитором розрахунку, зокрема первинні документи. 27.11.2025 року від представника позивача ТОВ «ФК ЄАПБ» - Миколаєнко В.М. до суду подано відповідь на відзив, відповідно до якого остання зазначила, що підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, на які посилається представник відповідача у відзиві на позовну заяву є необгрунтовані, недоведені, суперечать умовам укладених правочинів та не повинні брати судом до уваги. 01.12.2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Багацького Є.Г. до суду подано заперечення, в порядку ст. 180 ЦПК України, відповідно до яких останній підтвердив свою позицію викладену у відзиві на позовну заяву. 03.12.2025 року від представника позивача ТОВ «ФК ЄАПБ» - Миколаєнко В.М. до суду подано додаткові пояснення у справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, розгляд справи просила проводити без її участі. Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2025 року, для розгляду цивільної справи №158/3062/25 визначено головуючого суддю Корецьку В.В. Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області Корецької В.В. від 09.12.2025 року вказану справу прийнято до свого провадження. У судове засідання представник позивача ТОВ «ФК ЄАПБ» не з`явився, згідно додаткових пояснень просила розгляд справи проводити без її участі, заявлені вимоги підтримала та просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Багацький Є.Г. у судове засідання не з`явилися, від останнього до суду подано заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Оскільки розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши представлені письмові докази в справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 12.08.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики №2394361, за умовами якого відповідач отримав кошти, які зобов`язався повернути та сплатити відсотки за користування ними. 14.06.2021 року між «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК ЄАПБ» укладено Договір факторингу №14/06/21, у відповідності до умов якого до позивача, з-поміж іншого, перейшло право майнової вимоги за договором №2394361 від 12.08.2024 року, розмір заборгованості позичальника за яким становить 24750 грн. з яких: 7000 грн. - основного боргу, 14,25 грн. відсотків, 15000 грн. пеня, 2235,75 грн. комісія за надання позики. Згідно з умовами договору позики Позичальник зобов`язується повернути Кредит (позику), сплатити проценти за користування Кредитом (позикою) та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати надані їй Кредити (позики) в строки, передбачені договорами. Згідно із ч. 2. ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини Кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «...боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». При умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки Первісного кредитора, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. Всупереч умовам договору, незважаючи на повідомлення, Відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення Позивачу права грошової вимоги до Відповідача, остання не здійснила жодного платежу для погашення заборгованості. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема ст. 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вбачається із норм ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що умови договору позики в частині своєчасності сплати боргу відповідачем не виконано. Таким чином доведено факт невиконання вимог закону, з боку відповідача, яке тягне можливість примусового стягнення простроченої суми за вищевказаними кредитними договорами та договором позики. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у частині стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за договором №2394361 від 12.08.2024 року, в розмірі 7514,25 грн. з яких: 7000 грн. - основного боргу, 14,25 грн. відсотків. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею у розмірі 15000 грн. та комісії за надання позики у розмірі 2235,75 грн., суд зазначає наступне. За положеннями абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16. Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Враховуючи наведені правові висновки, суд вважає за необхідне відмовити у стягненні нарахованої пені та комісії за надання позики, оскільки такі вимоги є необґрунтованими. При цьому банк не мав права встановлювати до договору позики пеню, за дії, які банк вчиняє на власну користь, з огляду на те, що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а також з метою встановлення правовідносин між ним та боржником. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнанню недійсною. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Відтак, у частині стягнення заборгованості за пенею у розмірі 15000 грн. та комісії за надання позики у розмірі 2235,75 грн. слід відмовити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 919,31 грн (7514,25 (задоволені вимоги)/ 24750 (заявлені вимоги)*3028 (сплачений судовий збір)) судового збору, що є пропорційним розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial