Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

16.01.2025 [PERSON] , через свого представника, який діє на підставі довіреності [PERSON] (далі також [PERSON] , позивач) звернувся через підсистему «Електронний суд» до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] (далі також [PERSON] , відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації. Короткий зміст обґрунтування позовних вимог. Позивач в обґрунтування заявлених вимог зазначив, що у провадженні Заводського районного суду знаходиться цивільна справа №208/1026/24 за позовом його матері [PERSON] до [PERSON] про визнання Спадкового договору не дійсним. В зазначеній справі, відповідачка [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву у якому зазначила, що «... який її бив до втрати свідомості..., мучив. Через такі знущання...». [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] , поширювала неправдиву інформацію про нього заявляючи, що він нібито вчиняв фізичне насильство щодо своєї матері, не підтримував з нею стосунків і привласнював її пенсійні кошти. Ці заяви є неправдивими та такими, що не мають жодного підтвердження. Станом на сьогодні відповідачем не надано жодних доказів або підтверджень, які б свідчили про правдивість цих тверджень. А тому вважає, що поширена інформація порушує його права, визначені статтями 297, 299 Цивільного кодексу України, і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Позивач також зазначає про те, що стаття 277 Цивільного кодексу України визначає, що інформація, яка принижує честь, гідність або ділову репутацію фізичної особи, є недостовірною, якщо не доведено інше. Згідно з положеннями статей 68 та 69 Кримінального кодексу України, неправдиві свідчення та наклеп караються, а винні особи можуть бути притягнуті до кримінальної відповідальності. Водночас, відповідно до статті 32 Конституції України, поширення відомостей про особу без її згоди заборонено, якщо це не передбачено законом. Відтак, просить суд визнати інформацію, поширену відповідачем [PERSON] , такою, що не відповідає дійсності та принижує його честь, гідність і ділову репутацію; зобов`язати відповідача спростувати неправдиву інформацію у спосіб, визначений судом; стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1212 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. Процесуальні дії у справі та позиції сторін. Розпорядженням заступника голови Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.05.2025, з урахуванням вимог п. 2 ч.ч. 1, 4 ст. 31 ЦПК України, цивільну справу № 208/668/25 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, направлено для подальшого розгляду до Дніпровського районного суду міста Кам`янського. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2025, цивільну справу № 208/668/25 розподілено судді Левицькій Н.В.. Матеріали справи надійшли до суду та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2025, цивільну справу № 208/668/25 розподілено судді Левицькій Н.В.. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 23 травня 2025 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Представником позивача - адвокатом Зборець Я.Г. на виконання вимог ухвали скеровано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 01 липня 2025 року відкрито провадження по справі, призначено справу до підготовчого розгляду у порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 21 липня 2025 року та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. 21 липня 2025 року у судовому засіданні за клопотанням відповідача розгляд справи відкладено на 05 серпня 2025 року. 31.07.2025 позивачем до суду подано клопотання про долучення доказів, а саме: копію пояснення від [PERSON] . 04.08.2025 від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вимоги позовної заяви заперечила, просила у їх задоволенні відмовити. Зазначила, що позивачем не надано належних письмових доказів, які б обґрунтовували обставини, викладені в позовній заяві. Доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема зазначила, що в 2024 році в Заводському районному суді м.Дніпродзержинська розглядалася цивільна справа №208/1026/24 за позовом матері позивача [PERSON] до [PERSON] про визнання спадкового договору недійсним. В межах цієї справи [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому були викладені всі факти і обставини, які спростовували позовні вимоги [PERSON] . Також відповідач зазначає про те, що проживала довгий час за адресою: [ADDRESS] ?янське, де сусідкою була [PERSON] (матір позивача), яка проживала в квартирі [ADDRESS] . До цього, вона проживала разом з сином [PERSON] по [ADDRESS] . Матір позивача їй пояснювала причину чому вона перестала проживати разом із сином. Так, як дані обставини мали значення для об`єктивного і справедливого вирішення спору у цивільній справі №208/1026/24, нею було зазначено це у відзиві, з посиланням, що їй стало відомо про відношення позивача до своєї матері саме зі слів [PERSON] . Разом з цим, [PERSON] та її представник ознайомилися з відзивом і не заперечували проти фактів викладених у ньому, які стосувалися відношень між позивачем і його матір`ю. Відтак, відповідач вважає, що в її діях відсутній юридичний склад правопорушення поширення про [PERSON] недостовірної інформації. 05.08.2025 у зв`язку з перебуванням судді у відпустці, розгляд справи відкладено на 15 вересня 2025 року. 15.09.2025 у судовому засіданні, за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 30.09.2025. 26.09.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому позивач просить відхилити доводи відповідача, викладені у відзиві, визнати поширену інформацію недостовірною, такою, що порушує права позивача та зобов`язати відповідача її спростувати у спосіб, визначений судом. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 30.09.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 13 год. 00 хв. 05 листопада 2025 року. У судове засідання викликано свідка. 05.11.2025 у судовому засіданні, за клопотанням представника позивача, яке подано через підсистему «Електронний суд» 05.11.2025, протокольною ухвалою розгляд справи відкладено на 24.11.2025. 24.11.2025 у зв`язку з перебуванням судді на листку непрацездатності, справу знято з розгляду, та судове засідання призначено на 13.01.2026. 13.01.2026 у зв`язку із відсутністю електроенергії в приміщенні суду за графіком погодинних відключень ДТЕК, справа знята з розгляду та призначена на 21.01.2026 о 09 год. 00 хв. 21.01.2026 у судовому засіданні за клопотанням відповідача [PERSON] оголошено перерву до 26.01.2026. 23.01.2025 відповідачкою [PERSON] до суду подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. 26.01.2026 у зв`язку із відсутністю електроенергії в приміщенні суду за екстреними відключеннями згідно графіку відключень ДТЕК, справа знята з розгляду та призначена на 27.01.2026 о 12 год. 00 хв. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 27.01.2026 у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено. Доводи учасників справи. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимог підтримали у повному обсязі. Зазначили, що відповідач у відзиві на позовну заяву поширила недостовірну інформацію щодо позивача, що він нібито вчиняв фізичне насильство щодо своєї матері, не підтримував з нею стосунків і привласнював її пенсійні кошти. Також звернули увагу суду на те, що [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за різними адресами та не проживали разом, що також підтверджує поширення відповідачкою неправдивої інформації. Окрім цього, позивач просив суд врахувати, що його мати [PERSON] не могла говорити відповідачці про такі обставини, оскільки їх не було, що також підтверджується долученими до матеріалів справи поясненнями його матері [PERSON] .. Відповідач у судовому засіданні заперечила позовні вимоги та зазначила, що такі є необґрунтованими та безпідставними. Навела доводи вказані у відзиві на позовну заяву. Щодо покликання позивача на його представника на письмові пояснення [PERSON] , просила суд врахувати, що такі пояснення не містять дати підписання та з них не встановлюється, що їх підписала саме [PERSON] .. Наголошувала, що не поширювала щодо [PERSON] неправдиву інформацію, а лише виклала обставини, які їй були відомі щодо стосунків між ним та його матір`ю зі слів ж його матері [PERSON] .. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд зазначає наступне. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Як підтверджено сторонами у судовому засіданні та встановлено судом з єдиного державного реєстру судових рішень, в провадженні Заводського районного суду міста Кам`янського перебувала цивільна справа №208/1026/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна про визнання спадкового договору від 11 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу, Дербіною Р.Є. за реєстровим номером 452 недійсним (https://reyestr.court.gov.ua/Review/126352643#). Під час розгляду справи №208/1026/24, [PERSON] подала до Заводського районного суду міста Кам`янського письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначила зазначила, що з позовними вимогами [PERSON] не погоджується, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню (а.с. 30-35). Як вбачається із до долученого до позовної заяви копії відзиву, відповідач, як на підставу своїх заперечень у справі № 208/1026/24 щодо обставин укладення оспорюваного Спадкового договору та відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним Спадкового договору від 11 червня 2021 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , зокрема зазначила «… [PERSON] проживає за даною адресою з 2003 року. До цього, за її словами вона проживала разом з сином [PERSON] по [ADDRESS] , який її бив до втрати свідомості, ображав нецензурними словами, глумився над нею, мучив.»; «…Також купувала одяг, продукти харчування за свій рахунок, так як [PERSON] банківську пенсійну карту віддала синові який ніде не працював та не мав за що жити.».; «…Позивачка більше 20 років не спілкувалася з сином, він до неї не приїжджав, не телефонував, навіть не знав де вона проживає.». [PERSON] зазначаючи, що ці заяви (зазначене [PERSON] у письмовому відзиві на позовну заяву) є неправдивими та такими, що не мають жодного підтвердження, а поширена інформація порушує його права, визначені статтями 297, 299 Цивільного кодексу України, і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації, звернувся із цим позовом до суду. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань підлягає реалізації з урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну і таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28). Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Книга друга ЦК України регулює особисті немайнові права фізичної особи. За загальними положеннями особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно (ст. 269 названого Кодексу). Згідно із ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. У ст. 270 ЦК України, яка визначає види особистих немайнових прав передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Відповідно до ч.1 ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями (ч. 2 ст. 200 ЦК). Відповідно до ст.275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, зокрема, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України). Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Такий правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19). Відповідно до п.4, 6, 17 роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункт 46 рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Згідно з частинами четвертою, сьомою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. Такий правовий висновок зазначений у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц (провадження № 61-19243св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 332/293/17 (провадження № 61-40369св18). Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2019 року у справі № 464/4433/15-ц (провадження № 61-26281св18). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Відповідно до ч.2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд у своїй чисельній практиці зазначає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи, та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями. Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (справа «Лінгенс проти Австрії»), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними джерелами інформації. Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються. Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом - благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань. В § 188 рішення від 06 жовтня 2015 року «Карпюк та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства». Тобто, з урахуванням викладеного вище аналізу фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. Суб`єктивні думки і погляди на підставі закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню. У постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 341/1988/21, зазначено, що чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації [PERSON] , інформацію поширену відповідачем [PERSON] у відзиві на позовну заяву, про те, що «…до цього, за її словами вона проживала разом з сином [PERSON] по [ADDRESS] , який її бив до втрати свідомості, ображав нецензурними словами, глумився над нею, мучив.»; «…Також купувала одяг, продукти харчування за свій рахунок, так як [PERSON] банківську пенсійну карту віддала синові який ніде не працював та не мав за що жити.»; «…Позивачка більше 20 років не спілкувалася з сином, він до неї не приїжджав, не телефонував, навіть не знав де вона проживає.». Враховуючи встановлені судом обставини, суд зазначає, що спірні висловлювання відповідачки [PERSON] стосовно особи позивача є не її доводами, а є оціночними судженнями, оскільки відображали виклад певних обставин, які з її позиції мали значення для об`єктивного і справедливого вирішення спору у цивільній справі №208/1026/24, засновані на баченні певних подій, особисте сприйняття певних відносин позивача із його матір`ю і не можуть бути витлумачені як повідомлення про конкретні факти, тому не є недостовірною інформацією. Окрім цього, суд зазначає, що юридичним складом правопорушення поширення недостовірної інформації є сукупність обставин поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача у цій справі; поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (пункт 6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №904/4494/18). Суд звертає увагу на те, що інформація, зазначена у поданому відзиві на позовну заяву по справі №208/1026/24, адресована Заводському районному суду міста Кам`янського, не може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, оскільки ця інформація була визначена обґрунтуванням відзиву на позовну заяву із зазначеннямпро певні обставини, які, з позиції відповідача, мали значення для об`єктивного і справедливого вирішення спору і стосувалася предмета спору у справі №208/1026/24, тобто доказом у справі, встановленому процесуальним законом. Зазначена інформація є обставинами, які потребують доказування, підтвердження або спростування якої відносилось до компетенції Заводського районного суду міста Кам`янського, в межах цивільної справи, в якій такий відзив на позовну заяву був поданий. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що у 2002 році вона зі своєю мамою познайомилась із [PERSON] , яка почала проживати у будинку де вони мешкали. [PERSON] перебувала у дружніх стосунках зі її матір`ю, і коли одного разу [PERSON] прийшла до її матері в гості, вона чула, як [PERSON] розповідала матері лише те, що вона була у поганих стосунках із своїм сином, а тому їй довелось купити однокімнатну квартиру і там проживати. Про інші обставини свідок не знає. З урахуванням цього, суд також вважає, що зазначені відповідачкою в обґрунтування поданого відзиву доводи, хоч і зачепили почуття позивача, як фізичної особи, однак покликання відповідачки на повідомлені їй [PERSON] обставини, є оціночними судженнями про певні події, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації. Щодо письмових пояснень матері позивача, у яких зазначено, що [PERSON] подає такі пояснення з метою спростування відомостей та тверджень, викладених у відзиві [PERSON] у цивільній справі № 208/1026/24, яка розглядається у Заводському районному суді міста Кам`янського за її позовом про визнання спадкового договору недійсним (а.с. 122), суд зазначає таке. Зазначені письмові пояснення долучені до матеріалів справи стороною позивача та складені особою, яка не допитувалась судом як свідок у порядку, передбаченому ЦПК України. Пояснення надані поза межами судового засідання, без дотримання принципів безпосередності та змагальності, зокрема без надання іншій стороні можливості поставити запитання та перевірити достовірність викладених у них відомостей. Крім того, подані письмові пояснення не містять дати їх складення, що унеможливлює встановлення часу їх створення, перевірку обставин їх виникнення та співвіднесення з подіями, які є предметом доказування у даній справі, а відтак позбавляє суд можливості належним чином оцінити наведені у них відомості. Водночас суд враховує, що особа, яка надала зазначені пояснення, була позивачем у цивільній справі № 208/1026/24, у межах якої подавався відзив, на спростування якого ці пояснення спрямовані, що підлягає врахуванню при оцінці їх змісту. За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що зазначені письмові пояснення є недопустимим доказом і не беруться судом до уваги при вирішенні справи по суті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зазначено, що «ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи)». На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позивач не довів протиправності дій відповідача та, відповідно, порушення його особистих немайнових прав внаслідок поширення останніми оспорюваної інформації, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову на відповідача. З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed