Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

03 квітня 2025 року до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до асоціації «Власників Житлових будинків «Золоті Ключі», третя особа: [PERSON] , про зобов`язання здійснити перерахунок внесків. Справу згідно автоматизованої системи «Д-3» було розподілено до провадження судді Бойка О.М. В позовних вимогах позивач просить суд зобов`язати АСОЦІАЦІЮ «ВЛАСНИКІВ ЖИТЛОВИХ БУДИНКІВ «ЗОЛОТІ КЛЮЧІ» (ідентифікаційний код юридичної особи 36532335, адреса: Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, селище міського типу Слобожанське, ВУЛИЦЯ БУЛЬВАРНА, будинок 1/ 1) здійснити перерахунок щомісячних обов`язкових внесків, нарахованих [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ), як співвласнику земельної ділянки площею 0,1197 Га, кадастровий номер 1221455800:02:001:0542, розташованої за адресою: [ADDRESS] , по особовому рахунку [NUMBER] , за період з серпня 2018р. по лютий 2025р. з урахуванням його частки в праві спільної часткової власності на вказану земельну ділянку в розмірі 1/2. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 19.09.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Поляруш О.П. зареєстровано за [PERSON] право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,1197 га, кадастровий номер 1221455800:02:001:0542, розташовану за адресою: [ADDRESS] , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності: 22413878; форма власності: приватна; вид спільної власності: спільна часткова; розмір частки: 1/2; власник: [PERSON] , про що було видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 97800276 від 19.09.2017 року. З серпня 2018 року Відповідач щомісяця нараховував [PERSON] внески як співвласнику Земельної ділянки, які позивач частково сплачував. Так, згідно акту звірки розрахунків між [PERSON] та Відповідачем станом на 31.12.2019 року за період з серпня 2018 року по грудень 2019 року позивачу було нараховане 9 334,68 грн. щомісячних внесків, а сплачено мною було 6 313,06 грн. Згідно акту звірки між [PERSON] та Відповідачем станом на 05.07.2022 року за період з січня 2020 року по червень 2022 року позивачеві було нараховане 18 825,15 грн. щомісячних внесків, а сплачено було 15 167,53 грн. Згідно акту звірки розрахунків між мною та Відповідачем станом на 26.02.2025 року за період з липня 2022 року по січень 2025 року позивачеві було нараховане 32 427,97 грн. щомісячних внесків, а сплачено було 12 977,56 грн. В жовтні 2023 року [PERSON] стало відомо, що вказані нарахування внесків здійснювались відповідачем без урахування частки в праві спільної часткової власності на Земельну ділянку в розмірі 1/2. Тобто нарахування внесків відповідачем здійснювалось як власнику Земельної ділянки в цілому (1/1). В зв`язку з такою помилкою, [PERSON] звернувся до Відповідача з проханням здійснити перерахунок внесків, нарахованих мені, як співвласнику Земельної ділянки, з урахуванням моєї частки в праві спільної часткової власності на Земельну ділянку в розмірі 1/2. У відповідь листом № 180 від 25.10.2024 року відповідач відмовив здійснити перерахунок нарахувань внесків, зазначивши наступне: «Ви мали знати про те, що у квитанції зазначено розмір внеску на будинок, домогосподарство в цілому, та добровільно сплачували цей розмір внеску. Про своє рішення сплачувати внесок за свою частину у спільній частковій власності Ви повідомили Асоціацію заявою від 01.07.2024 року. Тому перерахунок нарахувань внесків з серпня 2018 року по вересень 2023 року, як Ви просите у своїй заяві, на жаль, неможливий». В подальшому, відповідач продовжив здійснювати нарахування позивачу внесків як власнику Земельної ділянки в цілому (1/1). Таким чином, нарахування відповідачем позивачеві внесків, як співвласнику Земельної ділянки, повинно було здійснюватись з урахуванням його частки в праві спільної часткової власності на Земельну ділянку в розмірі 1/2. Але, в порушення вказаних вимог закону відповідач в період з серпня 2018 року по лютий 2025 року нараховував позивачеві внески як власнику Земельної ділянки в цілому (1/1). Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву в якій позовні вимоги заперечує та просять суд відмовити в їх задоволенні. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Курячий А.М. у судовому засіданні заперечував позовні вимоги та просив суд відмовити в їх задоволенні. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для задоволення позову з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що 19.09.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Поляруш О.П. зареєстровано за [PERSON] право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,1197 га, кадастровий номер 1221455800:02:001:0542, розташовану за адресою: [ADDRESS] , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності: 22413878; форма власності: приватна; вид спільної власності: спільна часткова; розмір частки: 1/2; власник: [PERSON] , про що було видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 97800276 від 19.09.2017 року. Загальними зборами (протокол №1 від 15.12.2023 року) був затверджений Статут Відповідача. Відповідно до п. 1 розділу I Статуту Відповідач є об`єднанням власників житлових будинків та власників нежитлових приміщень, які розташовані в межах вулиць ареалу компактного проживання «Золоті Ключі» на території смт. Слобожанське Дніпропетровської області, яке створено відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Відповідач є юридичною особою. Відповідно до п. 2 розділу I Статуту Відповідач діє відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», чинного законодавства України та Статуту. Відповідач є юридичною особою, здійснює свою діяльність на основі принципів законності та гласності, верховенства права, добровільності, самоврядності, спільності інтересів, рівності перед законом, відсутності майнового інтересу її членів, прозорості, публічності та відкритості. Відповідно до абз. 1 п. 2 розділу IV Статуту сплата встановлених загальними зборами Відповідач внесків і платежів, у тому числі відрахувань до ремонтного, резервного фондів у розмірах і в строки, що встановлені загальними зборами Відповідач, є обов`язковою для всіх власників. Загальними зборами був затверджений Порядок нарахування та сплати щомісячного обов`язкового внеску, відповідно до якого щомісячний обов`язковий внесок складається з адміністративно - управлінських витрат, витрат на прибирання та утримання території, обслуговування мереж та інших витрат (КПП, резервний фонд). З серпня 2018 року Відповідач щомісяця нараховував [PERSON] внески як співвласнику Земельної ділянки, які позивач частково сплачував. Так, згідно акту звірки розрахунків між [PERSON] та Відповідачем станом на 31.12.2019 року за період з серпня 2018 року по грудень 2019 року позивачу було нараховане 9 334,68 грн. щомісячних внесків, а сплачено мною було 6 313,06 грн. Згідно акту звірки між [PERSON] та Відповідачем станом на 05.07.2022 року за період з січня 2020 року по червень 2022 року позивачеві було нараховане 18 825,15 грн. щомісячних внесків, а сплачено було 15 167,53 грн. Згідно акту звірки розрахунків між мною та Відповідачем станом на 26.02.2025 року за період з липня 2022 року по січень 2025 року позивачеві було нараховане 32 427,97 грн. щомісячних внесків, а сплачено було 12 977,56 грн. В жовтні 2023 року [PERSON] стало відомо, що вказані нарахування внесків здійснювались відповідачем без урахування частки в праві спільної часткової власності на Земельну ділянку в розмірі 1/2. Тобто нарахування внесків відповідачем здійснювалось як власнику Земельної ділянки в цілому (1/1). В зв`язку з такою помилкою, [PERSON] звернувся до Відповідача з проханням здійснити перерахунок внесків, нарахованих мені, як співвласнику Земельної ділянки, з урахуванням моєї частки в праві спільної часткової власності на Земельну ділянку в розмірі 1/2. У відповідь листом № 180 від 25.10.2024 року відповідач відмовив здійснити перерахунок нарахувань внесків, зазначивши наступне: «Ви мали знати про те, що у квитанції зазначено розмір внеску на будинок, домогосподарство в цілому, та добровільно сплачували цей розмір внеску. Про своє рішення сплачувати внесок за свою частину у спільній частковій власності Ви повідомили Асоціацію заявою від 01.07.2024 року. Тому перерахунок нарахувань внесків з серпня 2018 року по вересень 2023 року, як Ви просите у своїй заяві, на жаль, неможливий». В подальшому, відповідач продовжив здійснювати нарахування позивачу внесків як власнику Земельної ділянки в цілому (1/1). Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені у статті 11 ЦК України. Як передбачено статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ч. 5 ст. 88 Земельного кодексу України учасник спільної часткової власності відповідно до розміру своєї частки має право на доходи від використання спільної земельної ділянки, відповідає перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільною земельною ділянкою, і повинен брати участь у сплаті податків, зборів і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню спільної земельної ділянки. Таким чином, нарахування відповідачем позивачеві внесків, як співвласнику Земельної ділянки, повинно було здійснюватись з урахуванням його частки в праві спільної часткової власності на Земельну ділянку в розмірі 1/2. Але, в порушення вказаних вимог закону відповідач в період з серпня 2018 року по лютий 2025 року нараховував позивачеві внески як власнику Земельної ділянки в цілому (1/1). Частиною 5 статті 88 Земельного кодексу України, відповідно до якої учасник спільної часткової власності відповідно до розміру своєї частки має право на доходи від використання спільної земельної ділянки, відповідає перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільною земельною ділянкою, і повинен брати участь у сплаті податків, зборів і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню спільної земельної ділянки. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги задовольнити. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами абз.3 п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається що позивачем не сплачено судовий збір. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Дане положення кореспондується зі статтею 55 Конституції України в якій закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Реалізується право особи на захист у суді шляхом подачі позову до суду, яка підлягає оплаті судовим збором. У ст. 1, 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат та справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, Рекомендації R (81) 7 Комітету міністрів державам?членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя від 14.05.1981 року та практику Європейського суду з прав людини, які встановлюють, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. За практикою ЄСПЛ, судовий збір не повинен обмежувати право заявників на доступ до правосуддя та має бути «розумним». Разом з тим, на думку ЄСПЛ, судовий збір є таким собі обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. У рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000р. ЕСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто, враховуючи той факт, що позивачем по справі не було сплачено судовий збір, а питання розподілу здійснюється під час ухвалення рішення по справі, а також той факт, що не сплата судового збору не повинна позбавляти громадян права на доступ до правосуддя, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача по справі на користь Держави суму судового збору, яка не була сплачена позивачем при зверненні до суду. Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору несплаченого позивачем у сумі 1 211,20 грн. за вимогу про зобов`язання здійснити перерахунок внесків. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: approved