Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач або [PERSON] ), від імені якої діє представник [PERSON] (далі - представник позивача або [PERSON] ), звернулась в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач або [PERSON] ) про позбавлення батьківських прав щодо [PERSON] [INFO] . Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач у справі є батьком [PERSON] , [INFO] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18.07.2017, яке набрало законної сили. Після розірвання шлюбу малолітня донька сторін залишився проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Батько, після розірвання шлюбу, фактично з 2017 року, будь якої участі у житті доньки не приймав. Відповідач не піклується про доньку, не дбає про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з нею, не бере участі в її вихованні і не виявляє жодного інтересу до доньки. Зазначені обставини, на переконання позивача, свідчать про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно малолітньої доньки, що є підставою для позбавлення його батьківських прав, відповідно до вимог с. 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. У заяві від 16.10.2025, що надійшла до суду, підписантом якої зазначений відповідача, останній просить слухати справу за його відсутності, позов визнає повністю. Третя особа в заяві про розгляд справи за її відсутності зазначила, що позовні вимоги підтримує. Ухвалою суду від 29.09.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучив до участі у справі третю особу без самостійних вимог - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради, підготовче судове засідання у справі призначено на 30.10.2025, подальше формування справи вирішив здійснювати у змішаній формі. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 30.10.2025, витребувано з Ліцею № 12 Ковельської міської ради, Ковельського міськрайонного територіального медичного об`єднання та у КНП «Ковельський Центр первинної медико-санітарної допомоги» Ковельської міської ради інформацію про участь батька у забезпеченні умов навчання [PERSON] , сприянні її здорового фізичного і психічного розвитку та участь у їх вихованні. Підготовче судове засідання відкладено на 24.11.2025. 18 липня 2025 [PERSON] подав заяву про те, що він погоджується стосовно позбавлення його батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . 24.11.2025 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду на 15.01.2026, визнано обов`язковою явку позивача в судове засідання та зобов`язано орган опіки та піклування надати суду висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо доньки [PERSON] . Також суд відмовив у прийнятті визнання позову відповідачем з підстав, що таке визнання порушуватиме інтереси неповнолітньої [PERSON] . В судовому засіданні, яке відбулось 15.01.2026 суд заслухав думку позивача, яка позов підтримала та думку малолітньої [PERSON] . У судове засідання 15.01.2026 відповідач не з`явився, до суду повернулося поштове відправлення R067048556008, яким відповідач повісткою повідомлявся про розгляд справи з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, у заяві від 16.10.2025 відповідач просив розглядати справу за його відсутності. Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання. У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи. У судовому засіданні 15.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення у справі та повідомив присутніх, що повний текст судового рішення буде проголошено у судовому засіданні 26.01.2026. Вивчивши матеріали справи суд встановив таке. Свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 13.05.2016 стверджується народження [PERSON] , [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . З копії витягу з Реєстру територіальної громади від 31.07.2025 вбачається, що [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] з 18.05.2016. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2017 року у справі № 159/2247/17, провадження № 2/159/821/17, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 03 червня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, актовий запис № 214 розірвано. Зазначеним судовим рішенням вирішено стягувати з Стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на дитину - [PERSON] , [INFO] , - у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 червня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання ухвали Ковельського міськрайонного суду від 30.10.2025 про витребування доказів, з Ліцею № 12 Ковельської міської ради Волинської області надано відповідь № 379 від 17.11.2025 з якої вбачається, що [PERSON] є ученицею 4-Б класу. Дитину до школи завжди приводить і забирає мама [PERSON] та прабабуся [PERSON] . Мати дитини [PERSON] спілкується з педагогами, які навчають доньку, цікавиться шкільним життям дитини, регулярно відвідує батьківські збори. Батько [PERSON] контакту зі школою, де навчається донька не підтримує, ніколи не цікавився навчанням та успішністю доньки, із класним керівником та вчителями не спілкується. Те, що батько [PERSON] , не цікавився навчанням дитини також підтверджується довідкою Ліцею №12 Ковельської міської ради від 30.06.2025 №254. Актом від 06.08.2025 обстеження умов проживання [PERSON] , проведеного за місце її проживання, встановлено, що дитина проживає з мамою та бабусею, вихованням дитини займається мама, в житлі створені належні умови для проживання, навчання і розвитку дитини. Педагогічною характеристикою [PERSON] здійсненої психологом Комунальної установи «Волинський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» встановлено відсутність активної участі батька дитини у її житті, емоційне дистанціювання з його боку. Дарина не має сформованого контакту з ним та не відчуває з ним емоційного зв`язку. Довідкою № 7500/10-2-25 від 12.11.2025 виданою КНП Ковельське МТМО Ковельської міської ради Волинської області щодо звернення за медичною допомогою [PERSON] , [INFO] стверджується, що у період з 02.07.2018 по 06.07.2018 [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні, у медичній карті внесено відомості про маму [PERSON] . 21.09.2018 [PERSON] проведено огляд лікарем педіатром [PERSON] та мамі [PERSON] виписано лист непрацездатності з 22.09.2018 по 24.09.2018. 11.03.2019 після огляду лікаря педіатра матері [PERSON] був виданий лист непрацездатності з 11.03.2019 по 13.03.2019, який був продовжено до 16.03.2019. 24.06.2019 дитина [PERSON] була оглянута лакарем педіатром та знову матері [PERSON] був виданий лист непрацездатності з 24.06.2019 по 26.06.2019, який був продовжений до 28.06.2019. Звернення в будь який спосіб [PERSON] до лікарів ЦРЛ Ковельського МТМО з метою з`ясування інформації щодо стану здоров`я дитини [PERSON] та будь якої інформації щодо звернень [PERSON] в інформаційно-телекомунікаційній системі не міститься. Рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради № 301 від 14.09.2025 затверджений висновок органу опіки та піклування м. Ковеля «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ». Обґрунтовуючи такий висновок орган опіки та піклування проаналізував акти обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] , відповіді закладу Ліцею № 12 м. Ковель, де навчається малолітня [PERSON] , заяву матері [PERSON] , психолого-педагогічну характеристику практичного психолога [PERSON] , нотаріальну заяву [PERSON] від 18.07.2025, яка зареєстрована в реєстрі № 1523, де [PERSON] зазначає, що він знає, що розглядається питання про позбавлення його батьківських прав, не заперечує проти позбавлення батьківських прав щодо його доньки [PERSON] . Опитана в судовому засіданні малолітня [PERSON] , [INFO] вказала, що біологічного батька не пам`ятає і ніколи з ним не розмовляла. Він ніколи про неї не дбав та не цікавився її життям. Своє майбутнє бачить з мамою та її чоловіком, хотіла б, щоб у її документах змінилося по-батькові на ім`я маминого чоловіка, який дбає про неї з мамою і любить їх. Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері сімейних правовідносин щодо позбавлення батьківських прав відповідача щодо його неповнолітньої доньки. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III). У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 04.12.2024 у справі № 133/747/23, від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22 та інших. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; пункт 76, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18 та ін. У ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23). У ч. 5, 6 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18). За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Зазначена позиція міститься постанові Верховного суду від 04.12.2024 у справі № 133/747/23. Дослідивши поданий до позову висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд зазначає таке. Вказаний висновок базується на заяві позивача [PERSON] , досліджені умов проживання дитини, інформації з місця навчання дитини, психо-педагогічній характеристиці практичного психолога, та заяві самого батька, який не заперечував проти позбавлення його батьківських прав.. Як слідує з висновку органу опіки та піклування, позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] є доцільним та таким, що проводиться в інтересах малолітньої. Рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради № 301 від 14.09.2025 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав», вказаний висновок було затверджено та визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Дослідження та оцінка доказів, зібраних у справі, свідчать про наявність обґрунтованих і достатніх підстав для висновку, що відповідач умисно ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки, свідомо самоусунувся від її виховання та матеріального забезпечення, протягом тривалого часу не виявляє інтересу до її життя, усвідомлюючи при цьому вік дитини та об`єктивну потребу участі батька у процесі виховання й розвитку доньки. Жодних дій, які б вказували на інтерес відповідача до життя неповнолітньої доньки, проявів піклування про неї і виховання, суд не встановив. Ні на засідання органу опіки та піклування, ні в жодне судове засідання, відповідач не прибув, що свідчить про його байдужість як до доньки, так і питання позбавлення його батьківських прав як крайнього заходу впливу. Така поведінка відповідача також вказує на те, що змінити своє ставлення до дитини та виконання батьківських обов`язків він не бажає. Існування певних об`єктивних чинників, які б не залежали від волі відповідача і унеможливлювали виконання ним своїх батьківських обов`язків, по справі не встановлено. На підставі наведеного вище, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи наявні беззаперечні докази того, що відповідач умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: approved