Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

08.08.2025 [PERSON] звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною заявою, в якій просить суд встановити факти, що мають юридичне значення, а саме: встановити факт родинних відносин, що [PERSON] , - одна і та сама особа, яка записана: в свідоцтві про народження сина [PERSON] - як батько « [PERSON] », у заповіті від 05 січня 1998 року та свідоцтві про смерть серія [NUMBER] від 01 квітня 2025 року, - записаний як « [PERSON] », а у Свідоцтві на право особистої власності на жилий будинок від 25 листопада 1989 року,- записаний як « [PERSON] », та встановити факт, що правовстановлюючий документ - Свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 25 листопада 1989 року, видане на ім`я [PERSON] , дійсно належне батьку заявника [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що [INFO] померла мати заявника [PERSON] . Батько заявника [PERSON] помер [INFO] у віці 71 року, та на день смерті був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] , та на день смерті разом з ним проживав син - [PERSON] . [INFO] [PERSON] склав заповіт, згідно якого жилий будинок та господарські будівлі, які знаходяться біля жилого будинку в с.Тершів, він заповів синові [PERSON] . 07 серпня 2025 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Львівської області, щоб подати зяаву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , проте при огляді правовстановлюючих документів було виявлено допущення помилок у прізвищах [PERSON] , [PERSON] . Тому для встановлення факту родинних відносин та належності правовстановлюючих документів нотаріусом рекомендовано звернутися до суду. Зазначає, що батько заявника, який був записаний в різних документах як « [PERSON] », « [PERSON] », « [PERSON] » - одна і та сама особа, яка записана: в Свідоцтві про народження сина [PERSON] серія [NUMBER] від 24 липня 2025 року,- як батько « [PERSON] », у заповіті від 05 січня 1998 року, Свідоцтві про смерть серія [NUMBER] від 01 квітня 2025 року,- записаний як « [PERSON] », а у Свідоцтві на право особистої власності на жилий будинок від 25 листопада 1989 року,- записаний як « [PERSON] ». Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2025 року справу визначена для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 14.08.2025 відкрито провадження у даній справі та розгляд справи постановлено проводити в порядку окремого провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Заявник [PERSON] та його представник адвокат Пецкович В.Д. в судове засідання не з`явилися, проте представник заявника подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, зазначає, що заявлені вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області в судове засідання не з`явився, проте подав до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги заявника, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] в селі Тершів Старосамбірського району Львівської області народився [PERSON] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.07.2025, виданого повторно Старосамбірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністертсва юстиції (а.с.13). Згідно довідки №478 від 07.08.2025 виданої Виконавчим комітетом Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області (а.с.24), вбачається, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та до дня смерті був зареєстрований і постійно проживав в [ADDRESS] , був батьком [PERSON] , і який записаний у його свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 24.07.2025 року як [PERSON] , а у свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок від 25.11.1989 року як [PERSON] , і у заповіті від 05.01.1998 року записаний як [PERSON] , - є однією і тією ж особою. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , у віці 71 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане Виконавчим комітетом Тершівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області 01 квітня 2025 року, про що складено відповідний актовий запис за №2 (а.с.14), внаслідок чого відкрилась спадщина на майно. Як вбачається із свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 25.11.1989 року (а.с.18), [PERSON] належить право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в селі Тершів Самбірського району Львівської області. Згідно даних технічного паспорту на житловий будинок (а.с.19-21) в с.Тершів, Самбірського району Львівської області, 1963 року побудови, одноповерховий, площею 64,3 м2, відомо, що власником вищевказаного житлового будинку записаний [PERSON] . Згідно Довідки від 08.07.2025 року №391, виданої Виконавчим комітетом Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області (а.с.17), [PERSON] , 1926 року народження, який помер [INFO] , на день смерті дійсно був зареєстрований і постійно проживав в [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] в зазначеному житловому будинку були зареєстровані та проживали: син [PERSON] , 1959 року народження. Виконкомом Тершівської сільської ради від його імені посвідчувався заповіт №1 від 05.01.1998 року. За життя [PERSON] склав заповіт від 05.01.1998 року (а.с.16), яким належний йому житловий будинок та господарські будівлі, які знаходяться біля жилого будинку в с.Тершів, заповів своєму синові [PERSON] (позивачу у справі). Як вбачається із копії матеріалів спадкової справи №86/2025, заведеної 07.08.2025 приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу після смерті [PERSON] , заявник [PERSON] подав нотаріусу заяву від 07.08.2025 №186 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.37). Як слідує з листа №1200/02-14 від 07.08.2025 приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Львівської області Кузан О.В. (а.с.22), [PERSON] , звернувся до нотаріуса для того, щоб подати заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті свого батька [PERSON] , проте при огляді правовстановлюючих документів було виявлено допущення помилок у прізвищах [PERSON] , [PERSON] . Для встановлення факту родинних відносин та належність правовстановлюючих документів [PERSON] , [INFO] , рекомендовано звернутися до суду. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані наступними нормами права. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В силу п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд може встановити факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а відповідно до ч.2 ст. 315 цього Кодексу у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.1998 року №15, суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Правовстановлюючий документ - документ, який підтверджує права особи, зокрема, права власності на майно (державний акт на право власності на земельну ділянку, договір дарування, договір купівлі-продажу, свідоцтво на право власності тощо). Суд може встановлювати також факти належності особі інших правовстановлюючих документів, наприклад: архівної довідки про трудову діяльність на підприємстві та розмір оплати праці, довідки про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, трудової книжки, заповіту, страхового свідоцтва, ощадної книжки тощо. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по - батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Відповідно до листа ВСУ 01.01.2012 р. "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищенаведене, оскільки встановлення юридичних фактів, про які просить заявник, мають значення для належного оформлення його спадкових прав, та з огляду на те, що заявником надані суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження даних фактів, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved