Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що познайомився з [PERSON] у липні 2016 року, почали спілкуватись, разом проводити час. З жовтня 2017 року вирішили проживати разом однією сімєю, вели спільне господарство, побут, планували майбутнє, мали спільний бюджет. Шлюб зареєстрували 08 серпня 2018 року. Мають спільну малолітню доньку - [PERSON] , 2019 року народження. Спільне життя не склалось та рішенням суду 10 лютого 2023 року їх шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу між ними досягнуто домовленості щодо утримання та виховання спільної доньки, поділу набутого у шлюбі майна шляхом укладення відповідних договорів. Але між ними виник спір щодо поділу майна, набутого за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, а саме квартири [ADDRESS] , а також іншого майна: штори - загальна вартість 19 600,00 грн.; духовка вмонтована Indesit IFW 3844 Н IX в кількості 1 шт., заг. вартість 6 199,00 грн.; варочна панель вмонтована Hotpoint-Ariston THC 642WIX/HA в кількості 1 шт., заг. вартість 4 595,00 грн.; кухонна витяжка Electrolux EFP 6500 Х в кількості 1 шт., заг. вартість 3 145,00 грн.; варочна панель вмонтована Bosch PCP6A5B90R в кількості 1 шт., заг. вартість 6 525,00 грн.; кухонна витяжка Bosch DHL 545S в кількості 1 шт., заг. вартість 4 341,00 грн.; холодильник Samsung RB31EERNCSA в кількості 1 шт., заг. вартість 15 386,00 грн; мікрохвильова піч вмонтована Bosch HMT 84G 654 в кількості 1 шт., заг. Вартість 9 172,00 грн.; посудомийна машина Bosch SPV 69T 90 EU в кількості 1 шт., заг. вартість 14 954,00 грн.; духовка вмонтована Bosch HBN 539 SS в кількості 1 шт., заг. вартість 8 442,00 грн; столик (600*600*430) в кількості 1 шт., заг. вартість 5 650,00 грн.; тумба під телевізор (1750*400*450) в кількості 1 шт., заг. вартість 10 800,00 грн.; диван модель Hamburg Lux в кількості 1 шт., заг. вартість 25 500,00 грн. (загальною вартістю 134 299 грн.) Вказав, що починаючи з жовтня 2017 року вони почали проживати разом, вести спільно господарство, планували майбутнє, мали спільний бюджет, побут, вирішували спільно питання придбання речей, ремонту, святкували разом всі свята, відпочивали, придбали собачку. У цей час він працював, його доходу було достатньо, тому [PERSON] займалась домашніми справами. Дані обставини підтверджуються побутовими переписками, фотографіями, походження доходу та спільних витрат, показами свідків. Так, у грудні 2017 року ним прийнято рішення придбати квартиру для свого брата [PERSON] , який планував разом з своєю дружиною переїхати до столиці. Він підбирав варіанти, але остаточний вибір був за братом. Дану квартиру він придбав на власні кошти, накопичені від підприємницької діяльності протягом 2014-2016 років. Тому дана квартира є його особистою власністю. Але зареєструвати право власності на нього не було можливим через наявність судового рішення та виконавчого провадження. За спільною згодою квартира була оформлена на [PERSON] , яка в подальшому мала її подарувати дитині [PERSON] . Після придбання квартири, брат з жінкою переїхали в цю кватиру та проживали, сплачували всі комунальні платежі. Але після припинення спільного проживання [PERSON] почала вимагати від брата сплати їй орендної плати за їх проживання або виселитись з квартири, щоб вона мала змогу здавати її в оренду. Відповідачка категорично відмовилась виконувати всі попередні домовленості щодо цієї квартири. Просив суд: встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу; визнати спільною сумісною власністю подружжя рухоме майно: штори - загальна вартість 19 600,00 грн.; духовка вмонтована Indesit IFW 3844 Н IX в кількості 1 шт., заг. вартість 6 199,00 грн.; варочна панель вмонтована Hotpoint-Ariston THC 642WIX/HA в кількості 1 шт., заг. вартість 4 595,00 грн.; кухонна витяжка Electrolux EFP 6500 Х в кількості 1 шт., заг. вартість 3 145,00 грн.; варочна панель вмонтована Bosch PCP6A5B90R в кількості 1 шт., заг. вартість 6 525,00 грн.; кухонна витяжка Bosch DHL 545S в кількості 1 шт., заг. вартість 4 341,00 грн.; холодильник Samsung RB31EERNCSA в кількості 1 шт., заг. вартість 15 386,00 грн; мікрохвильова піч вмонтована Bosch HMT 84G 654 в кількості 1 шт., заг. Вартість 9 172,00 грн.; посудомийна машина Bosch SPV 69T 90 EU в кількості 1 шт., заг. вартість 14 954,00 грн.; духовка вмонтована Bosch HBN 539 SS в кількості 1 шт., заг. вартість 8 442,00 грн; столик (600*600*430) в кількості 1 шт., заг. вартість 5 650,00 грн.; тумба під телевізор (1750*400*450) в кількості 1 шт., заг. вартість 10 800,00 грн.; диван модель Hamburg Lux в кількості 1 шт., заг. вартість 25 500,00 грн.; визнати за [PERSON] право приватної власності на рухоме майно: штори - загальна вартість 19 600,00 грн.; варочна панель вмонтована Bosch PCP6A5B90R в кількості 1 шт., вартістю 6 525,00 грн.; мікрохвильова піч вмонтована Bosch HMT 84G 654 в кількості 1 шт., вартістю 9 172,00 грн.; посудомийна машина Bosch SPV 69T 90 EU в кількості 1 шт., вартістю 14 954,00 грн.; духовка вмонтована Bosch HBN 539 SS в кількості 1 шт., заг. вартість 8 442,00 грн; столик (600*600*430) в кількості 1 шт., заг. вартість 5 650,00 грн.; тумба під телевізор (1750*400*450) в кількості 1 шт., заг. вартість 10 800,00 грн.; визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 156,72 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 липня 2023 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 08 серпня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову [PERSON] вказала, що вона познайомилась з [PERSON] у грудні 2015 року, а з липня 2016 року вони почали зустрічатись. Восени 2016 року [PERSON] переїхав по роботі до м.Києва, куди вона час від часу приїздила. Вона мала роботу в м.Харків, продовжувала працювати, в цей час вони не проживали разом, не мали спільний бюджет. У квітні 2018 року [PERSON] зробив їй пропозицію, на яку вона погодилась. І лиш з того часу можна вести мову про початок їх спільного проживання. Шлюб вони зареєструвати у серпні 2018 року. Але слід врахувати, що весілля було в м.Харків, вона майже сама займалась підготовкою, а позивач в цей час був в м.Києві. Тому фактично вони почали проживати разом лише після реєстрації шлюбу. Вказала, що спірну квартиру вона придбавала за власні збереження, а частин, у коштів їй позичив її брат, для власного проживання. Придбана квартира була мебльована, потребувала купівлі лиш кухонних меблів та приладів, що вона також робила лише за власний кошт. Вона також допомагала облаштовувати квартиру позивача за його кошт. Все купувалось за готівку та під кожним чеком знаходиться її прізвище. Спірне рухоме майно позивач ділить за принципом, що купувалось в його квартиру - виділити йому, а що купувалось їй у квартиру - їй. При цьому багато речей позивач не включив до переліку, оскільки в той час було облаштовано його чотирикімнатну квартиру. При укладенні договору на придбання спірної квартири, покупцем вказана лиш вона, вона та її донька у цій кватирі зареєстрована. Договір з часу його укладення ніхто не оспорював, тому пройшли всі строки позовної давності. Після одруження вирішили проживати у більшій квартирі, що належить позивачеві. А її квартиру спочатку вирішили здати, але [PERSON] попросив, щоб там пожили його брат з дружиною, тому і комунальні послуги сплачувати саме вони, але ніхто не реєстрував їх там місце проживання. А згодом повернулись до Харкова. Дані обставини підтверджують, що ця квартира є її особистою власністю. Просила відмовити у задоволенні позову. 15 серпня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивач вказав, що строки звернення до суду з даним позовом ним не пропущено, оскільки вимоги про поділ майна подружжя можуть ставитись протягом трьох років з часу розірвання шлюбу або з часу порушення такого права. Ним подано належні та допустимі докази, у порядку, встановленому законом, тому мають прийматись та враховуватись судом при постановленні рішення. Натомість відповідачка не спростувала подані ним докази. Просив позов задоволити. 14 вересня 2023 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, а саме щодо періоду встановлення факту спільного проживання з [PERSON] . Остаточно позивач просив суд: встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з жовтня 2017 року по серпень 2018 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя рухоме майно: штори - загальна вартість 19 600,00 грн.; духовка вмонтована Indesit IFW 3844 Н IX в кількості 1 шт., заг. вартість 6 199,00 грн.; варочна панель вмонтована Hotpoint-Ariston THC 642WIX/HA в кількості 1 шт., заг. вартість 4 595,00 грн.; кухонна витяжка Electrolux EFP 6500 Х в кількості 1 шт., заг. вартість 3 145,00 грн.; варочна панель вмонтована Bosch PCP6A5B90R в кількості 1 шт., заг. вартість 6 525,00 грн.; кухонна витяжка Bosch DHL 545S в кількості 1 шт., заг. вартість 4 341,00 грн.; холодильник Samsung RB31EERNCSA в кількості 1 шт., заг. вартість 15 386,00 грн; мікрохвильова піч вмонтована Bosch HMT 84G 654 в кількості 1 шт., заг. Вартість 9 172,00 грн.; посудомийна машина Bosch SPV 69T 90 EU в кількості 1 шт., заг. вартість 14 954,00 грн.; духовка вмонтована Bosch HBN 539 SS в кількості 1 шт., заг. вартість 8 442,00 грн; столик (600*600*430) в кількості 1 шт., заг. вартість 5 650,00 грн.; тумба під телевізор (1750*400*450) в кількості 1 шт., заг. вартість 10 800,00 грн.; диван модель Hamburg Lux в кількості 1 шт., заг. вартість 25 500,00 грн.; визнати за [PERSON] право приватної власності на рухоме майно: штори - загальна вартість 19 600,00 грн.; варочна панель вмонтована Bosch PCP6A5B90R в кількості 1 шт., вартістю 6 525,00 грн.; мікрохвильова піч вмонтована Bosch HMT 84G 654 в кількості 1 шт., вартістю 9 172,00 грн.; посудомийна машина Bosch SPV 69T 90 EU в кількості 1 шт., вартістю 14 954,00 грн.; духовка вмонтована Bosch HBN 539 SS в кількості 1 шт., заг. вартість 8 442,00 грн; столик (600*600*430) в кількості 1 шт., заг. вартість 5 650,00 грн.; тумба під телевізор (1750*400*450) в кількості 1 шт., заг. вартість 10 800,00 грн.; визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 156,72 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольни з підстав, викладених у позові. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки спірне майно є особистою власністю відповідача, яка придбала його до шлюбу та за особисті кошти. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. При розгляді справи судом встановлено, що 08 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Печерському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (рішення набрало законної сили 15 березня 2023 року, справа 369/12832/22). Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, договір про поділ майна подружжя, договір про припинення права на аліменти на дитину, у зв`язку з передачею права власності на частку квартири. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] стверджував, що з жовтня 2017 року почали проживати разом. Натомість, заперечуючи проти позову, [PERSON] вказувала, що вона фактично почала проживати з [PERSON] лише після реєстрації шлюбу - з 08 серпня 2018 року. При вирішенні спору, суд враховує пояснення сторін, що [PERSON] та [PERSON] проживали та познайомились в м.Харків та з липня 2016 року почали зустрічатись. Згодом [PERSON] переїхав до м.Київ, де спочатку орендував житло, а потім придбав квартиру та спільно робили ремонт, облаштовували для проживання. Пояснення представника відповідача, що сторони не проживали разом, не мали спільний бюджет, не мали спільного побуту, суд оцінює критично. Так, з пояснень [PERSON] , надані ним особисто в судовому засіданні, вбачається, що після його переїзду до іншого міста, ними прийнято рішення щодо спільного проживання з жовтня 2017 року, де спільно робили ремонт у новій придбаній квартирі, купували собачку, продукти, речі, спільно проводили час. Дані обставини також підтвердженні і наданою суду смс-перепискою сторін, банківською випискою, фото. Пояснення позивача також підтверджуються і показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також суд враховує, що [PERSON] спочатку проживала з матір`ю в м.Харків, де була зареєстрована та працювала. Відомості, коли звільнилась з роботи відповідачка матеріали справи не містять. Не надані такі пояснення і при розгляді справи представником, а також щодо окремого самостійного доходу відповідача, починаючи з жовтня 2017 року, не вказав, за які кошти та яким чином, як часто [PERSON] їздила з одного міста в інше, зокрема квитки на будь-який вид транспорту, наявність в неї власного автомобіля. Не пояснив необхідності купівлі собачки за погодженням і вибором відповідача, проживання відповідачки разом з собачкою за місцем її зареєстрованого проживання. Не спростовані покази свідка сусіда [PERSON] , [PERSON] . Покази свідка [PERSON] не приймаються судом до уваги, оскільки всі обставини щодо знайомства, спільного проживання сторін, їх відносини, відомо зі слів відповідачки. Обставин, наприклад, спільного проводження часу не навів. По суті свідок повідомив своє суб`єктивне сприйняття інформації, повідомленої відповідачкою. Наявність у [PERSON] зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] не підтверджує її фактичного місця проживання. Так, згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова, [PERSON] зареєстрованою значилась у період з 10 листопада 2010 року по 03 червня 2019 рік. За твердженням представника відповідача саме наявність зареєстрованого місця проживання на спірний період з жовтня 2017 року по 08 серпня 2018 року є підтвердженням її фактичного місця проживання. Разом з тим, ним не надано пояснення чому з 08 серпня 2018 року [PERSON] не знялась із даного місця проживання і не зареєструвала своє нове місце проживання - з чоловіком. Поданий акт ЖК Авангард від 11 квітня 2024 року щодо фактичного місця проживання [PERSON] у м.Харків у період з 2008 року по 2018 липень року разом з матір`ю [PERSON] , ведення ними спільного господарства - суд до уваги не приймає. Зважує на те, що особи, які підписали це акт, не допитувались судом при розгляді справи, не можливо з`ясувати з якого часу вони проживають в даному будинку, які відносини між ними, як часто спілкуються, що ними вкладено у розуміння «вели спільно господарство». Крім того, представник відповідача не надав пояснення, чому [PERSON] зареєструвала своє місце проживання в м.Харків у 2010 року, а затвердженням сусідів вона там проживала з 2008 року. Також не підтверджують і постійне місце проживання [PERSON] у м.Харків і планування весілля, відвідування нею салонів краси. Так, з поданих довідок вбачається, що весільну сукню відповідачка приміряла тричі, а щодо відвідування салону - не вказано періодичність (кожного дня чи раз на кілька місяців). Крім того, у даний салон [PERSON] продовжувала відвідувати і після реєстрації шлюбу. Будь-яких пояснень щодо даних розбіжностей відповідачка суду не надала. Тому пояснення представника відповідача, що [PERSON] мала лиш романтично-інтимні стосунку з [PERSON] спростовуються показами свідків, наявними документами у справі. Відповідачка не пояснила де саме вона проживала з жовтня 2017 року по серпень 2018 року. Жодних пояснень суду особисто не надала. По суті відповідачка обмежилась лиш усними поясненнями представника щодо відносин з позивачем. Подані позивачем фото також додатково підтверджують наявність спільних почуттів, відвідування спільно різні заходи, знайомство з родиною, спільне проживання, ведення спільно господарства. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що саме з переїзду до іншого міста сторони почали проживати разом, разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, планували і придбавали майно, відпочивали, разом проводили дозвілля, відвідували різноманітні заходи. Крім того, ні відповідачка, ні її представник так і не надили суду пояснень того, чому [PERSON] мала на меті переїхати до м.Києва, які в неї були плани на майбутнє в той час, як щодо особистого життя, так і щодо роботи, оскільки за твердженням [PERSON] вона постійно працювала і проживала в м.Харків аж до 08 серпня 2018 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23), вирішуючи питання щодо використання електронних доказів у справі, зазначила: «процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ЦПК України, у подібних правовідносинах.». З огляду на викладене електронне листування між сторонами, яке оцінюється судом у сукупності з іншими доказами, підтверджує обставину щодо фактичних шлюбних відносин у зазначений період часу. Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, правомірною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Враховуючи всі докази в сукупності, покази допитаних в судовому засіданні свідків, переїзд до іншого міста, купівля житла, проведення ремонту, тобто такі дії демонструють прагнення сторін до спільного життя та інтеграції в побутову й сімейну сферу, що згодом було формалізовано шляхом укладення шлюбу 08 серпня 2018 року, суд приходить до висновку, що сторони почали проживати разом з жовтня 2017 року по 08 серпня 2018 року . Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються приписи глави 8 СК України. Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Встановлено, що за період спільного проживання з жовтня 2017 року по 08 серпня 2018 року було придбано наступне майно, яке на праві власності зареєстроване за [PERSON] 17 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності. Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Пояснення відповідача, що спірне майно було придбане за її особисті кошти, суд до уваги не приймає, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано, не заявлено клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отримані. Також матеріали справи не містять доказів доходу відповідача як за час спільного проживання, так і до цього часу, що б підтверджувало спроможність її придбати нерухоме майно. Також відсутні пояснення, чому була придбана саме ця квартира для її особистого проживання, яка знаходиться поруч з квартирою [PERSON] . Суд критично оцінює пояснення того, що кошти були надані її родичами (мамою і братом, які зареєстровані як ФОП), оскільки відсутні відомості про їх доходи та передачу таких коштів відповідачці, на якій підставі (договір позики, договір дарування грошових коштів, тощо). Також суд критично оцінює пояснення позивача, що у купівлю спірної квартири ним вкладені лише особисті кошти, які ним зароблені від його підприємницької діяльності. Так, з поданих суду виписок по картці з січня 2017 року по грудень 2018 року, з виписки з рахунку з 2014 року, податкові декларації ФОП, не можливо встановити його дохід як фізичної особи. Відсутні докази, що саме кошти, отримані ним до жовтня 2017 року були спрямовані на придбання саме цієї квартири. Оскільки сторони разом проживали під час набуття майна у власність, враховуючи презумпцію спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що придбана квартира є спільним майном [PERSON] та [PERSON] , їх частки є рівними. Тому вимоги підлягають до задоволення вимог частково та визнання права власності по 1\\2частині за кожним на спірну квартиру. Щодо поділу рухомого майна слід вказати наступне. Позивач стверджував, що за час спільного проживання ним також придбано цінне рухоме майно, яке не можуть поділити в досудовому порядку, загальною вартістю: 134 299 грн.: штори - загальна вартість 19 600,00 грн.; ??духовка вмонтована Indesit IFW 3844 Н IX в кількості 1 шт., заг. вартість 6 199,00 грн.; ??варочна панель вмонтована Hotpoint-Ariston THC 642WIX/HA в кількості 1 шт., заг. вартість 4 595,00 грн.; ??кухонна витяжка Electrolux EFP 6500 Х в кількості 1 шт., заг. вартість 3 145,00 грн.; ??варочна панель вмонтована Bosch PCP6A5B90R в кількості 1 шт., заг. вартість 6 525,00 грн.; ??кухонна витяжка Bosch DHL 545S в кількості 1 шт., заг. вартість 4 341,00 грн.; ??холодильник Samsung RB31EERNCSA в кількості 1 шт., заг. вартість 15 386,00 грн; ??мікрохвильова піч вмонтована Bosch HMT 84G 654 в кількості 1 шт., заг. Вартість 9 172,00 грн.; ??посудомийна машина Bosch SPV 69T 90 EU в кількості 1 шт., заг. вартість 14 954,00 грн.; ??духовка вмонтована Bosch HBN 539 SS в кількості 1 шт., заг. вартість 8 442,00 грн; ??столик (600*600*430) в кількості 1 шт., заг. вартість 5 650,00 грн.; ??тумба під телевізор (1750*400*450) в кількості 1 шт., заг. вартість 10 800,00 грн.; ??диван модель Hamburg Lux в кількості 1 шт., заг. вартість 25 500,00 грн. У випадку неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості майна, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Разом з тим, з поданих позивачем доказів не можливо встановити де ці речі перебувають, їх вартість на час вирішення спору. Відповідачка не погоджувалась ні з їх поділом, ні їх вартістю, вказуючи, що взагалі їй не відомо про доцю цих речей. Тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed