Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

11.07.2025 року [PERSON] в особі представника адвоката Віхляєва В.В. через підсистему «Електронний суд» звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на об`єкт нерухомого майна 3/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Позов обґрунтований таким. [INFO] помер [PERSON] , чоловік позивача, після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді 3/50 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який йому належить на праві власності. Крім позивача, спадкоємцем після смерті [PERSON] була його донька [PERSON] , яка спадщину не прийняла. Позивач у передбачений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лебідь О.А. з заявою про прийняття спадщини за законом, проте на теперішній час отримати через нотаріальну контору спадщину не має можливості з причини того, що на 3/50 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не було проведено державну реєстрацію права власності, за вказаних обставин позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді від 15.07.2025 року позовну заяву залишено без руху. 21.07.2025 року представником позивача було усунуто вказані суддею недоліки шляхом проведення оцінки об`єкта нерухомого майна з метою визначення ціни позову та надання суду Звіту з оцінки майна. Ухвалою судді від 21.07.2025 року провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 07.08.2025 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява, в якій зазначено, що за умови доведення позивачем всіх обставин, на які вона посилається щодо визнання права власності на майно в порядку спадкування, у вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Ухвалою суду від 30.09.2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду, задоволено клопотання представника позивача та витребувано докази: у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лебідь О.А.; в ТОВ «ЗМБТІ»; в Департаменті адміністративних послуг Запорізької міської ради. 27.10.2025 року до суду надійшла копія спадкової справи № 37/2023 стосовно померлого [INFO] спадкодавця [PERSON] . Ухвалою суду від 04.11.2025 року викликано до суду в якості спеціаліста представника ТОВ «ЗМБТІ» з матеріалами інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] . 19.11.2025 року на виконання вимог ухвали суду Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради надав копії документів. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Віхляєв В.В. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом своєчасно та належним чином, при зверненні до суду окремим пунктом у позовній заяві просили розглянути справу без їх участі. Представник відповідача Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради Мірошниченко О.О. у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом своєчасно та належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі, заперечень не має, просила не застосовувати до відповідача норми ст. 141 ЦПК України при ухваленні рішення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лебідь О.А. у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом своєчасно та належним чином, причини її неявки суду невідомі. За клопотанням представника позивача судом у судовому засіданні було оглянуто матеріали інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] . Суд, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових доказів, електронних доказів, висновків експертів. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 328 ЦК України,право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2). Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 2662, серія [NUMBER] , вбачається, що [INFO] помер [PERSON] (зворот, а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС м. Запоріжжя, актовий запис № 68, серія [NUMBER] , позивач є дружиною [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] є власником 3/50 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право особистої власності на будинок № [NUMBER] , виданого 14.01.1992 року міськкомунгоспом виконкому Запорізької міської Ради народних депутатів, проведено реєстрацію права власності в реєстраційній книзі № 12 за номером 2999. Згідно з наявною в матеріалах справи спадкової справи № 37/2023, відкритої після смерті [PERSON] , вбачається, що на запит приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Лебідь О.А. до ТОВ «ЗМБТІ» щодо отримання інформації стосовно права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , отримано відповідь про відсутність в ТОВ «ЗМБТІ» правових документів на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та відсутня державна реєстрація права власності на частину спадкового будинку, що унеможливлює в отриманні спадщини позивачем через нотаріальну контору на 3/50 частини спадковий будинок після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Інформацією Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради копії реєстраційного запису № 2999 з реєстрових книг ТОВ «ЗМБТІ» № 12 зі сторінок № 229-230, № 12 «перенос-3», сторінок 71, 72, 85, 107, 108, 116, № 16 дод. сторінки № 134,36, дод. сторінки № 95; № 209 дод. сторінки № 185, підтверджено проведення реєстрації права власності на 3/50 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу) (ч. 2). Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 1223 ЦК України, вбачається, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за законом, та єдиним спадкоємцем, хто її прийняв є позивач по справі, дружина померлого відповідно до ст. 1261 ЦК України. За вимогами статей 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Стаття 1296 ЦК України встановлює, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] та наданою на ухвалу суду приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лебідь О.А. підтверджується вчасне звернення позивача з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, яка разом з ним була зареєстрована та проживала за однією адресою на день смерті чоловіка та неможливість отримання позивачем свідоцтво про право спадщину за законом через нотаріальну контору. Таким чином, суд вважає доведеним позивачем позовних вимог про визнання за нею права власності на спадкове майно у вигляді 3/50 частин житлового будинку: [ADDRESS] , оскільки, як вбачається з матеріалів спадкової справи, позивач не може отримати через нотаріальну контору свідоцтво про право спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правового документу та відсутністю державної реєстрації права власності на частину спадкового будинку. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Цей принцип,як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73). Стаття перша Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (п. 24), рішення від 30.05.2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (п. 32). У розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (п. 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлений належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Підпунктом 5 п. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що право установлювальним документом, на підставі якого провадиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, може бути рішення, що набрало законної сили про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами, а тому повністю задовольняються судом. За заявою позивача судові витрати з відповідача судом не стягуються.

Outcome: approved