Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

30.04.2025 року адвокат Левицька Ю.В., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з наведеним вище позовом (з урахуванням уточнень до нього), в обґрунтування якого зазначала наступне. 31.08.2002 року між сторонами укладено шлюб. Шлюб між сторонами на день подачі позову не розірвано. Сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі, 05.11.2020 року подружжям було придбано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., реєстровий № 1440. При цьому, сторонами було вирішено, що частка квартири буде оформлена на [PERSON] , а інша частка на рідну доньку подружжя [PERSON] . На даний час шлюбні відносини між сторонами припинено, у добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, а тому позивачка змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Отже, позивачка в особі свого представника, просила у позові, здійснити поділ частки спільного майна подружжя та виділити їй у власність частку квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді від 07.05.2025 року у справі відкрито провадження і її призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання на 09 год. 30 хв. 29.05.2025 року. В подальшому підготовче судового засідання було неодноразово відкладено, останній раз на 10 год. 15 хв. 07.08.2025 року. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2025 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до судового розгляду по суті на 09 год. 30 хв. 21.08.2025 року, яке в подальшому було неодноразово відкладено, останній раз на 09 год. 30 хв. 16.01.2026 року. У відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Громут В.І., зазначав наступне. 28.05.2003 року [PERSON] продав належну йому 1/3 частку квартири [ADDRESS] за ціною за 12 230 грн., отже його частка склала 4 076, 67 грн. 09.07.2003 року сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] , за ціною 7 648, 00 грн. При цьому, особисті кошти відповідача [PERSON] склали 4 076, 67 грн., а спільні з позивачкою [PERSON] , 3 571, 33 грн. (7 648,00 грн.=4 076,67 (53,3%) + 3 571,33 грн. (46,7%). 15.09.2020 сторонами було продано квартиру [ADDRESS] за ціною 355 756,00 грн. Відповідачу [PERSON] з загальної суми проданого майна належить 53,3% еквівалентно 189 617, 95 грн., а 46,7%, що еквівалентно 166 138, 05 грн., є спільною сумісною власністю подружжя. З врахуванням презумпції спільного майна подружжя сума в розмірі 166 138, 05 грн. підлягає поділу між подружжям в рівних частинах, тобто по 83 069, 03 грн. кожному, що становить 23,35% від загальної суми продажу квартири. Частка [PERSON] в грошовому виразі від продажу квартири становить 272 686, 98 грн., де 189 617, 95 грн., це особисті кошти, а 83 069, 03 грн., це частка в спільному майні. 05.11.2020 [PERSON] разом з донькою [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] за ціною 302 146,00 грн. Відповідно до зазначеного договору купівлі-продажу право власності оформлено на [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах по частці кожному, що в грошовому виразі становить 151 073, 00 грн. Отже, [PERSON] за особисті кошти, які він отримав від попереднього продажу квартири придбав частку квартири, а відтак це його особиста приватна власність, яка в розумінні вимог ст. 57 СК України не підлягає поділу між подружжям. У зв`язку з наведеним, відповідач в особі свого представника, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. У відповіді на відзив представник позивачки адвокат Левицька Ю.В. зазначала, що нерухоме майно, придбане як у 2003 році, а в подальшому відчужене та придбане у 2020 році, хоча і оформлено на відповідача, але придбано у шлюбі, за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти відповідача. Під час укладення договорів, [PERSON] надавала згоду, як дружина на придбання та продаж майна. У зв`язку з наведеним, позов просила задовольнити в повному обсязі. В запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача адвокат Громут В.І. зазначав, що міркування позивачки про оформлення на відповідача спірної квартири за спільні кошти подружжя є безпідставними. В судовому засіданні позивачка просила позов задовольнити, з підстав зазначених у ньому. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись зокрема на відсутність доказів щодо працевлаштування позивачки, а тому відповідно коштів на придбання нерухомого майна та відсутності згоди останньої на здійснення відповідачем купівлі 09.07.2003 р. квартири [ADDRESS] . Третя особа просила рішення прийняти на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 31.08.2002 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації громадянського стану Заводського райуправління юстиції м. Запоріжжя (а.с. 55). Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . 19.09.2025 року шлюб між сторонами рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя, розірвано (а.с. 183-186). 28.05.2003 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу продали квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ціною 12 230, 00 грн., з якої 1/3 частка квартири належала [PERSON] (а.с.105). 09.07.2003 року [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу придбав квартиру [ADDRESS] , за ціною 7 648, 00 грн. (а.с. 103). 15.09.2020 року [PERSON] на підставі договору купівлі -продажу продав квартиру [ADDRESS] , за ціною 355 756, 00 грн. (а.с. 99-101). 05.11.2020 року [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ціною 302 146, 00 грн. (а.с. 48-49). З архівної довідки від 23.07.2025 року за № 957-01-17, наданої на запит позивачки, вбачається наступне: - в справі з валовим № 1567, том № 22 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувались» за період з 05 листопада 2020 року по 12 листопада 2020 року, на сторінці № 41 зберігається згода [PERSON] , чоловіку [PERSON] на купівлю частки квартири [ADDRESS] , - в справі з валовим № 20 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувались» за період з 17 червня 2003 року по 10 липня 2003 року, на сторінках № 195-202 при договорі купівлі-продажу квартири, посвідченого Бургазли І.І., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 09 липня 2003 року за реєстровим № 715, заява-згода дружини на купівлю квартири [ADDRESS] , не зберігається (а.с. 162). Крім того, до матеріалів справи долучено заяви [PERSON] , в яких вона надала згоду своєму чоловіку [PERSON] , на продаж нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на придбання частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 163,164). Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Аналізуючи наведені докази та норми закону, суд приходить до висновку, що частка спірної квартири, з огляду на домовленість сторін щодо оформлення іншої частки на доньку, є спільною власністю подружжя. При цьому, доводи відповідача про те, що позивачка під час перебування з ним у шлюбі не працювала та не мала самостійного доходу не має значення для вирішення цієї справи з огляду на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Що стосується доводів відповідача про те, що більшість коштів для придбання спірного майна, зокрема квартири [ADDRESS] , яка придбана 09.07.2003 року, були отримані останнім, внаслідок продажу попереднього майна - 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому є його особистою приватною власністю, не заслуговують на увагу, оскільки достеменно встановити чи ці кошти та, якщо так, то у якому розмірі, від продажу 1/3 частки особистого майна було внесено на придбання наведеної квартири, неможливо. Відхиляє суд і аргументи відповідача про відсутність згоди позивачки на придбання квартири [ADDRESS] , оскільки сторонами не порушується питання про недійсність договору купівлі-продажу цієї квартири. Крім того, положення ч. 2 ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час придбання цієї квартири, не вимагали обов`язкової згоди одного з подружжя на придбання майна, а лише на його відчуження. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 20.05.2019 р. у справі № 360/303/17-ц. За таких обставин, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. Питання розподілу судових витрат, суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1 330, 24 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved