Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України 26.11.2025 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму сплаченого відшкодування, пов`язаного з регламентною виплатою у розмірі 80464,40 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 3028 гривень 00 копійок. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 29.02.2020 року з вини відповідача була скоєна дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої був пошкоджений транспортний засіб. Через те, що цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника транспортного засобу, не була застрахована у встановленому законом порядку, МТСБУ було виплачено власнику пошкодженого транспортного засобу суму страхового відшкодування в сумі 85886,40 грн., а також 1550,00 грн. за збір документів та визначення розміру шкоди, що в цілому становить 87436,40 грн. За наслідком чого, на підставі ст. 1191 ЦК України та п. 1 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач після здійснення регламентної виплати має право зворотної вимоги до особи, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду, керуючи транспортним засобом, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або особи, яка відповідно до закону несе цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. Позивач вказує, що з метою досудового врегулювання спору, відповідачеві було направлено претензію про відшкодування збитків в порядку регресу. За період з 27.03.2024 року по 29.10.2025 року відповідачем було сплачено частину заборгованості у розмірі 10000,00 грн. у зв`язку з чим, залишок заборгованості у відповідача перед позивачем, як вказує останній, становить у розмірі 80464,40 грн. Приймаючи не повне відшкодування понесених позивачем витрат, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою суду від 27.11.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху. 02.12.2025 року на виконання ухвали суду представником позивача надано заяву про усунення недоліків разом з доказами скерування позовної заяви з додатками до неї на адресу відповідача. Дослідивши подані до суду документи, суддею встановлено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, позивачем виконані вимоги ухвали суду від 27.11.2025 року, підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2025 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомлення сторін по справі в судовому засіданні. 23.12.2025 року від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній частково визнає позовні вимоги та просить суд відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з останнього збитків в порядку регресу в розмірі 3028,00 грн., оскільки приймаючи сплачені відповідачем на рахунок позивача кошти в сумі 10000,00 грн., з понесених позивачем витрат у загальному розмірі 87436,40 грн., невідшкодована сума становить у розмірі 77436,40 грн., ані заявлена позивачем до стягнення в сумі 80464,40 грн. Додатково відповідачем вказано про звільнення його від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а також просить суд розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців рівнозначними платежами. У судове засідання, призначене на 21.01.2026 року представник позивача не з`явився, однак 04.12.2025 року від представника останнього надійшла до суду заява про підтримання позовних вимоги та розгляд справи без участі. Відповідач та представник відповідача у судове засідання призначене на 21.01.2026 року не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак у відзиві на позовну заяву представник відповідача просить суд здійснювати розгляд справи за його відсутності. Приймаючи викладене, висловлене волевиявлення учасників справи з розгляду справи за їх відсутності, у відповідності до приписів статті 211 та 223 ЦПК України, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності учасників справи в судовому засіданні 21.01.2026 року на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У зв`язку з неявкою усіх учасників справи згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з положеннями з ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.02.2020 року близько 20 години 50 хвилин [PERSON] , [INFO] , керуючи транспортним засобом марки «Mercedes-Benz E320», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вулиці Академіка Вільямса, в місті Одесі, навпроти будинку 50/1 в порушення п.10.1 ПДР України під час зміни напрямку руху, а саме здійсненні повороту ліворуч, не впевнився в безпеці свого манеру та не надав дорогу автомобілю «Mercedes-Benz C300», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням подія [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, від чого автомобіль «Mercedes-Benz C300», реєстраційний номер [NUMBER] , ухиляючись від удару, здійснив зіткнення з автомобілем «Kia Sorento», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стосовно [PERSON] було розпочато розгляд справи про адміністративне правопорушення, складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, за наслідком розгляду якої, 24.03.2020 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено постанову по справі №947/5396/20, якою визнано [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340,00 гривень. Постанова суду сторонами не оскаржувалась та набрала законної сили 06.04.2020 року. Приймаючи обов`язковість постанови суду у справі про адміністративне правопорушення для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, у відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, судом приймається вказана постанова в якості належного доказу підтверджуючого винність [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 29.02.2020 року. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди було зокрема пошкоджено транспортний засіб марки «Mercedes-Benz C300», реєстраційний номер [NUMBER] , належний на праві власності [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ "УПСК" поліс №АО/2194126. Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Mercedes-Benz C300», реєстраційний номер [NUMBER] , від 10.03.2020 року, проведеного СПД [PERSON] , вартість матеріального збитку, заподіяного власнику, заподіяного власнику після аварійного пошкодження КТЗ «Mercedes-Benz C300», реєстраційний номер [NUMBER] станом на 10.03.2020 року дорівнює з врахуванням ПДВ на запасні частини та ВТВ - 101548 гривень 96 копійок. На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Mercedes-Benz E320», реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував відповідач і якого визнано винним у зазначеній пригоді, не була застрахована у встановлений законом спосіб. Відповідачем під час розгляду справи вказані обставини не спростовувались. Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (1961-IV від 01.07.2004 року) в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За правилами п.п. «а» п.41.1 ст. 41 вказаного Закону у зазначеній редакції, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Приймаючи, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Mercedes-Benz E320», реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував відповідач і якого визнано винним у зазначеній пригоді, не була застрахована у встановлений законом спосіб, потерпіла особа у даній дорожньо-транспортній пригоді [PERSON] 02.03.2020 року звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та виплату страхового відшкодування. У зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 29.02.2020 року, на підставі повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяви [PERSON] , оскільки власником транспортного засобу, з вини водія якого було скоєно дорожньо-транспортну пригоду, не було застраховано цивільно-правової відповідальності перед третіми особами, МТСБУ постановлено наказ по справі №4673 від 22.04.2020 року, яким наказано фінансовому управлінню сплатити відшкодування на рахунок [PERSON] в сумі 85886 гривень 40 копійок. 22.04.2020 року МТСБУ здійснило виплату [PERSON] страхового відшкодування в сумі 85886 гривень 40 копійок., що підтверджується платіжною інструкцією №1477948 від 22.04.2020 року. У відповідності до п. 34.2 ст. 34 Закону ( 1961-IV від 01.07.2004 року) в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Положенням п. 40.3 ст. 40 вказаного Закону, МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону. Згідно п. 41.4 ст. 41 вказаного Закону, МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду здійснює оплату послуг осіб, залучених для встановлення причин, обставин подій, за якими може бути проведена регламентна виплата, та розміру заподіяної внаслідок них шкоди, а також банківських витрат МТСБУ при здійсненні регламентних виплат. Таким чином, обов`язково умовою прийняття МТСБУ рішення про здійснення регламентної виплати на користь потерпілої особи було залучення відповідного експерта для встановлення розміру збитку. Як вбачається, у відповідності до платіжної інструкції №1477696 від 15.04.2020 року, МТСБУ також були понесені витрати в сумі 1550,00 грн. на сплату послуг аваркома (експерта) у справі №66709. Отже, за наслідком виплати відшкодування на рахунок [PERSON] , як потерпілої особи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 29.02.2020 року з вини відповідача, та сплати послуг за направлення аварійного комісара/експерта для визначення розміру збитків в сумі 1550,00 грн., МТСБУ понесені витрати в загальній сумі 87436,40 грн. Вказані обставини визнані стороною відповідача та не оспорювались. Згідно з ч. 2 п. 22.1 ст. 22 Закону ( 1961-IV від 01.07.2004 року) в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин та звернення потерпілого до позивача, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У відповідності до п.п. 38.2.1 п.38.2 ст. 38 Закону ( 1961-IV від 01.07.2004 року) в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин та проведення МТСБУ виплати страхового відшкодування, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Приймаючи вищевикладені обставини, а також, що відповідач на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 29.02.2020 року, як водій не застрахував цивільно-правової відповідальності перед третіми особами, за наслідком чого МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовував завдану відповідачем шкоду потерпілій особі в межах страхових сум, у зв`язку з чим поніс витрати в загальній сумі 87436,40 грн., суд доходить до висновку, що МТСБУ набуло право зі стягнення в порядку регресу понесених сум з виплаченого страхового відшкодування та витрат на послуги аварійного комісара/експерта і визначення розміру збитків, з відповідача, як водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Разом з тим, згідно з наданих позивачем до позову даних бухгалтерського обліку МТСБУ картка рахунку № [NUMBER] , вбачається що відповідачем по справі [PERSON] у період з 27.03.2024 року по 25.12.2024 року та за період з 26.01.2025 року по 29.10.2025 року було сплачено на користь МТСБУ грошові кошти в сумі 10000,00 грн., в рахунок часткового погашення заборгованості у відшкодування суми сплаченого позивачем страхового відшкодування. Отже, не відшкодована з боку відповідача позивачеві сума понесених останнім витрат, зі сплати страхового відшкодування та витрат на послуги аварійного комісара/експерта і визначення розміру збитків, становить сумі 77436,40 грн. (87436,40 10000,00 = 77436,40), за наслідком чого суд вважає підставними запереченнями відповідача в цій частині, та вважає частково обґрунтованими доводи позивача щодо заявленого до стягнення з відповідача розміру невідшкодованої суми понесених позивачем витрат у вказаному розмірі в сумі 77436,40 грн. Також суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладене в цілому, з огляду на те, що обставини на які посилався позивач знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду, з урахуванням часткової сплати відповідачем на користь позивача у відшкодування понесених витрат зі сплати страхового відшкодування у розмірі 10000,00 грн., що також підтверджується поданими позивачем доказами, а також враховуючи часткове визнання відповідачем позову, виходячи з встановлених судом обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що до позивача перейшло право регресної вимоги до відповідача, а тому вважає наявними підстави для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування суми сплаченого страхового відшкодування та понесених витрат на збір документів і визначення розміру шкоди в порядку регресу грошові кошти в загальному розмірі 77436 гривень 40 копійок. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, Проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши їм оцінку, суд доходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, за наслідком чого суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується і випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 01.03.2017 у справі № 703/686/15-ц, від 04.07.2023 у справі №924/568/22 та від 12.10.2023 у справі №924/163/23. Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» компенсація судового збору у цивільних, адміністративних та господарських справах у розмірі, пропорційному задоволеним вимогам сторони, здійснюється відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. Пунктом 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідач до відзиву надав копію посвідчення особи з інвалідністю серії [NUMBER] , з якої вбачається, що останньому встановлено ІІ групу інвалідності. Позивачем за пред`явленим позовом сплачено судовий збір в сумі 3028,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №17837 від 03.06.2025 року. Відсоток задоволених судом позовних вимоги позивача в сумі 77436,40 грн., від заявлених позивачем у загальному розмірі 80464,40 грн., становить 96,27 %. З врахуванням часткового задоволення позовних вимог та оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачеві слід компенсувати за рахунок держави, пропорційно до частини задоволених позовних вимог, частину розміром 96,27 % від сплаченого позивачем судового збору в сумі 3028,00 грн., що становить до компенсації в сумі 2915 гривень 05 копійок (96,23*3028/100 = 2915,05). Щодо заяви відповідача про розстрочення виконання судового рішення суд зазначає наступне. Відповідачем у відзиві заявлено вимогу про розстрочення виконання рішення терміном на 12 місяців, посилаючись на фінансовий стан та стан здоров`я, що істотно ускладнює виконання рішення, на підтвердження чого представником Тамамяна Х.Р. надано до суду копію посвідчення особи з інвалідністю серії [NUMBER] з якої вбачається, що [PERSON] має інвалідність ІІ групи за загальним захворюванням, а також надано виписку з Пенсійного фонду України від 22.12.2025 року з якої вбачається, що відносно [PERSON] відомості про страховий стаж, заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) та інші дані, необхідні для обчислення та призначення страхових виплат за окремим видами загальнообов`язкового державного соціального страхування в реєстрі застрахованих осіб відсутні. Судом також приймається, що з 24.02.2022 року в Україні запроваджено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який триває по цей час, що є загальновідомим фактом та додатковому доказуванню не підлягає. Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, про що зазначає в резолютивній частині рішенні (пункт 2 частини сьомої статті 265, частина перша статті 267 ЦПК України). Стаття 265 ЦПК України не містить окремо визначені підстави для розстрочення виконання рішення суду, тому застосовуються положення статті 435 цього Кодексу. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (частина п`ята статті 435 ЦПК України). Приймаючи вищевикладені обставини та надаючи оцінку вищевказаним доказам в цілому, враховуючи фінансовий стан та стан здоров`я відповідача, яке ускладнює належне виконання рішення, у зв`язку з чим суд вважає наявними підстави для розстрочення виконання рішення зі сплатою стягнутої суми грошових коштів у загальному розмірі 77436 гривень 40 копійок, рівнозначними платежами по 6453 гривні 04 копійки (77436,40/12 = 6453,04), протягом 12 місяців. Одночасно судом приймається, що розстрочення рішення суду в даній справі, враховуючи наявність обставин що перешкоджають належному виконанню відповідачем рішення суду, буде сприятиме дотриманню справедливого балансу між інтересами сторін та належному виконанню судового рішення. На підставі вищевикладена

Outcome: partial