Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі по тексту - Банк, ТОВ "ФК "ЄАПБ", позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі позичальник, відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи підставність вимог тим, що 18.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] було укладено в електронній формі Кредитний договір №103278197, відповідно до якого сторони узгодили ціну договору, розмір відсотків за користування грошовими коштами, відповідальність за неналежне виконання умов договору, тощо. 16.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір відступлення прав вимог №16072024, у відповідності до умов якого, ТОВ «Мілоан» передало ТОВ «ФК«ЄАПБ» за плату права грошової вимоги до Боржників за Кредитними договорами вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між ТОВ «Мілоан» і Боржниками. Відповідно до реєстру боржників №16072024 від 16.07.2024, право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №103278197 перейшло до ТОВ «ФК«ЄАПБ» в сумі 22 804,00 грн. У позові представник ТОВ "ФК "ЄАПБ" вказує, що [PERSON] належним чином не виконувала умови взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого допустила заборгованість в сумі 22 804,00 грн., з яких: 14 143,00 грн. - сума заборгованості за основним боргом; 6 461,00 грн. - сума заборгованості за відсотками, 2 200,00 грн. сума заборгованості за комісією, яку ні попередньому кредитору, а ні ТОВ "ФК"ЄАПБ" не сплачує у добровільному порядку, що стало підставою звернення до суду із даним позовом. У визначений судом строк відзиву на позов відповідач не подала. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 21.03.2025 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 14.04.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представник відповідача Діденко Н.П. щодо переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.08.2025 за клопотанням представника відповідача було витребувано в ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» виписку із банківського рахунку відповідача [PERSON] за кредитним договором №103278197 від 18.12.2021. 29.09.2025 ухвалою суду за клопотанням відповідача витребувано у АТ КБ «Приватбанк» інформацію чи емітувалась на ім`я [PERSON] платіжна картка та чи зараховувались на неї кошти у період з 18.12.2021 по 20.12.2021 в сумі 20 000,00 грн.; у ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» первинні документи бухгалтерського обліку (банківські виписки/платіжні інструкції/доручення), що підтверджують перерахування грошових коштів на ім`я [PERSON] на виконання умов Кредитного договору №103278197 укладеного 18.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] , в іншому випадку прирівняні до них документи, а також надати розрахунок заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін не надала, також не надала зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, в заяві просив про розгляд справи у його відсутність. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, відповідач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, вказуючи на відсутність доказів укладення договору, перерахування їй грошових коштів, а відтак відсутність обов`язку щодо повернення грошових коштів. З огляду на те, що учасники процесу скористались своїм правом на розгляд справи за їх відсутності, в силу положень ст. 221, 247 ЦПК України, суд здійснює розгляд справи на підставі зібраних доказів, у відсутність сторін, при цьому не здійснюючи фіксування технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку. 18.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит за №103278197 (а.с. 6-10), відповідно до умов якого Кредитодавець зобов`язався надати клієнту грошові кошти у гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сторони узгодили суму кредиту 20 000,00 грн., строком на 20 днів з 18.12.2021 (строк кредитування), термін повернення кредиту 07.01.2022, сума загальної вартості кредиту становить 27 200, 00 грн. Комісія за надання кредиту 2 200,00 грн, яка наразовується за ставкою 11% від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом 5 000,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом 5,00 відсотка від фактичного залишку за кожен день користування кредитом. Тип процентної ставки фіксована. У розділі 2 Договору визначено, що кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. У п.2.3. сторони у договорі узгодили можливість пролонгації строку кредитування за умов зазначених у договорі. У Графіку платежів, який є додатком №1 до договору визначено порядок та строки внесення платежів за договором. Інформація щодо умов кредитування була надана споживачу у Паспорті споживчого кредиту (а.с.11). Згідно платіжного доручення №36776685 від 18.12.2021 ТОВ «Мілоан» (а.с.12, 81) було перераховано кошти в сумі 20 000,00 грн. на банківську карту № [NUMBER] , зазначено отримувачем [PERSON] згідно договору №103278197 . Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення наданого ТОВ "Мілоан", (а.с.18, 83), встановлено, що за кредитним договором за №103278197 від 18.12.2021 здійснювалось продовження строку кредитування на підставі п.1.5.2. та п.2.3.1.1. Договору з 18.12.2021 по 16.07.2024. 16.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір відступлення прав вимог №16072024 (а.с.14, 15), у відповідності до умов якого, ТОВ «Мілоан» зобов`язалось передати ТОВ «ФК«ЄАПБ» грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити фактору право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання якого настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників. Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №16072024 від 16.07.2024 (а.с.17), до ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №103278197 від 18.12.2021 загальний розмір якого становить 22 804,00 грн. Частиною першою та третьою статті 512 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України). Встановлені судом обставини та перевірені зібраними у справі доказами підтверджують, що внаслідок укладення Договору відступлення права вимоги ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №103278197 від 18.12.2021. Обставини щодо набуття позивачем права вимоги за кредитним договором №103278197 від 18.12.2021 не заперечувались відповідачем, жодних доводів з даного приводу не наведено. Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмові формі. Якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовились про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно з вимогами ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Законом України "Про електронну комерцію" встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощену процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлення в електронній формі. За приписами ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку передбаченому Цивільним і Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, встановленому статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 2 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію". Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Аналізуючи зібрані у справі докази судом встановлено, що позивачем не надано підтверджень того, що саме [PERSON] прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір та їй надіслано одноразовий ідентифікатор, яким підписано договір №103278197 від 18.12.2021. Згідно з абз. другим частини другої статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отож позивачем не доведено укладення кредитного договору №103278197 від 18.12.2021 стороною якого є [PERSON] . На виконання вимог ухвали суду від 29.09.2025 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у визначений судом строк не було надано первинних документів документи бухгалтерського обліку, тоді як наданий платіжний документ не містить повного номеру маски картки, а той що зазначений не відповідає наданим АТ «Приватбанк» що відкриті на ім`я [PERSON] , тоді як остання категорично заперечує отримання грошових коштів за договором від 18.12.2021. Отримана інформація від АТ КБ «Приватбанк» (а.с.97) свідчить про те, що на ім`я [PERSON] емітувалась картки № [NUMBER] та № [NUMBER] фінансовий номер до карток [NUMBER] за період з 18.12.2021 по 20.12.2021 грошові кошти в сумі 20000,00 не зараховувались. Обставини щодо неперерахування грошових коштів в сумі 20000,00 грн. на рахунки [PERSON] з 17.12.2021 по 19.12.2021 та з 19.12.2021 по 29.04.2022 підтверджуються випискою по рахунку, що надана відповідачем (а.с.87). Зі змісту заяви представника позивача (а.с.77, 78) слідує, що стороною позивача надано платіжну інструкцію та розрахунки, що є достатніми доказами на підтвердження перерахування відповідачеві грошових коштів у розмірі обумовленому договором. За приписами ч. 1 ст. 1046 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей. Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК. Саме в обов`язок позивача входить довести не лише факт підписання договору, а і факт передачі грошей. Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 в справі N 6-1967цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі N 464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.10.2020 в справі N 194/1126/18. Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у подібних правовідносинах, зокрема у постанові від 11 вересня 2019 року у справі N 755/2284/16-ц, від 30 серпня 2022 року у справі N 509/2976/19. В ідповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" , підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі N 200/5647/18 (провадження N 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі N 554/4300/16-ц (провадження N 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі N 204/2972/20 (провадження N 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі N 209/3046/20 (провадження N 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі N 752/14554/15-ц (провадження N 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі N 175/35/16-ц (провадження N 61-648св21). За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі N 752/17604/15-ц (провадження N 61-14780св23). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі N 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі N 904/2104/19). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами а ні факту укладенні кредитного договору первісним кредитором із відповідачем, а ні перерахування кредитних коштів саме [PERSON] , фактичного користування кредитними коштами, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вказаним договором відсутні. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Ураховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, тому відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed