Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» з позовом до [PERSON] про стягнення виплаченого страхового відшкодування. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.10.2023 о 21 год. 41 хв. по вулиці 600-річчя, 19 у м. Вінниця [PERSON] керував автомобілем марки «Toyota Corolla», д.н.з. [NUMBER] , з ознаками алкогольного сп`яніння та здійснив зіткнення з автомобілем марки «Toyota Avensis», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Toyota Corolla», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕP.217005927. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2023 по справі № 127/32439/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Власник пошкодженого автомобіля «Toyota Avensis», д.н.з. [NUMBER] , звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою на виплату страхового відшкодування/страхової виплати. Дану заяву було розглянуто, пошкодження автомобіля «Toyota Avensis», д.н.з. [NUMBER] , визнано страховим випадком, у зв`язку з чим на підставі звіту про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу, страхового акта № 33273/1 та розпорядження № 33273/1/1 на виплату страхового відшкодування, позивач здійснив виплату страхового відшкодування за пошкодження автомобіля «Toyota Avensis», д.н.з. [NUMBER] , в розмірі 157 000, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 04.12.2023 № 00106819. Відповідно до п. а) п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-право відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після здійснення страхової виплати має право зворотної вимоги до особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду (особи, яка відповідно до закону несе цивільну відповідальність за заподіяну шкоду), якщо така особа керувала транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських засобів (лікарських препаратів), що знижують увагу та швидкість реакції. Оскільки постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2023 по справі № 127/32439/23 встановлено, що [PERSON] на момент вчинення ДТП керував транспортним засобом «Toyota Corolla», д.н.з. [NUMBER] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, то з останнього слід стягнути на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 157 000, 00 гривень. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 157 000, 00 гривень. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судовий збір. Ухвалою суду від 20.11.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що вищевказане судове рішення та копію позовної заяви із доданими до неї документами отримано відповідачем особисто 02.12.2025, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 44) Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомленим про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 20.11.2025 вважається врученою відповідачеві 02.12.2025. У строк, визначений судом ухвалою суду від 20.11.2025, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання, крім поданих позивачем разом із позовною заявою, від учасників справи на адресу суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2023 у справі № 127/32439/23, яка набрала законної сили 11.11.2023, що підтверджується відомостями з ЄДРСР, інформація з якого перебуває у публічному доступі, було встановлено наступне: «15.10.2023 о 21.41 год. по вул. 600-річчя, 19 в м. Вінниці [PERSON] , керуючи автомобілем марки Toyota, д.н. [NUMBER] , не був уважний, не обрав безпечної швидкості руху, не слідкував за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки Toyota, д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який зупинився попереду. Автомобіль марки Toyota, д.н. [NUMBER] , від зіткнення внаслідок енергії удару допустив зіткнення з автомобілем марки BMW, д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який зупинився попереду. Крім того, 15.10.2023 о 21.41 год. по вул. 600-річчя, 19 в м. Вінниці [PERSON] , керував автомобілем марки Toyota, д.н. [NUMBER] , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, однак від проходження огляду на стан сп`яніння відповідно до встановленого порядку відмовився…». Даним судовим рішенням [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено відповідне адміністративне стягнення. (а.с. 4-6) Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортний засобів № ЕР.217005927 від 25.09.2023 транспортний засіб «Toyota Corolla», д.н.з. [NUMBER] , є забезпечений і відповідальність водія застрахованою з 09.10.2023 по 08.10.2024 включно. (а.с. 7) Судом встановлено, що подія, яка сталася 15.10.2023, є страховим випадком. Згідно із ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України) Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Судом встановлено, що на час скоєння 15.10.2023 ДТП [PERSON] на відповідній правовій підставі володів транспортним засобом марки «Toyota Corolla», д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , оскільки під час керування мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб. Іншого з матеріалів справи не вбачається. Внаслідок ДТП, транспортний засіб марки «Toyota Avensis», д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] (а.с. 10), був пошкоджений. Судом встановлено повідомлення [PERSON] страхової компанії про настання страхового випадку і звернення до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування. (а.с. 8) Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Частиною першою статті 25 Закону України «Про страхування» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком. Відповідно до звіту № 54399 від 07.11.2023 про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу «Toyota Avensis», д.н.з. [NUMBER] , розмір матеріального збитку, заподіяного [PERSON] в результаті пошкодження транспортного засобу станом на 15.10.2023 складає 315 562, 54 гривень. (а.с. 11-27) На підставі страхового акту № 33273/1 та розпорядження № 33273/1/1 на виплату страхового відшкодування ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь [PERSON] було виплачено 157 000, 00 гривень страхового відшкодування, що підтверджується платіжною інструкцією № 00106819 від 04.12.2023. (а.с. 28-30) Із розміром страхового відшкодування, як вбачається із заяви [PERSON] від 30.11.2023, він погодився. (а.с. 9) Згідно із ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2023 у справі № 127/32439/23 встановлено, що 15.10.2023 [PERSON] винний у скоєнні, зокрема, адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку із відмовою від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану сп`яніння. Враховуючи наведене, посилання позивача на положення п. «а» ч. 1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є безпідставним. Так, відповідно до пп. «в» пп. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, що узгоджується із пп. «в» п. 1 ч. 1 ст. 37 діючого Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпечуваного транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Таким чином, позивач правомірно звернувся до суду із вимогою про стягнення з відповідача на його користь страхового відшкодування в порядку регресу. Відповідачем не доведено суду, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 20.11.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювався розмір пред`явленої до відшкодування страхової виплати. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Суд, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» суми виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 157 000, 00 гривень. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 3 028, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 143664 від 20.06.2025. (а.с. 3) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 028, 00 гривень. До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved