Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

24 грудня 2024 року КП «ТЕПЛОЕНЕРГО» ДМР звернулось до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. (а.с.2-7) Ухвалою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2025 року дану позовну заяву було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (наразі - Центральний районний суд міста Дніпра). (а.с.90) В обґрунтування позову зазначено, що відповідач є власником нежитлового приміщення за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, буд. 81, прим. 131. Позивач впродовж періоду з листопада 2019 року по березень 2024 року включно, надавав послуги з постачання теплової енергії відповідачу за вищевказаною адресою. Однак, в порушення приписів чинного законодавства, відповідач свого обов`язку щодо проведення оплати за вказані комунальні послуги не здійснює, внаслідок чого у відповідача перед позивачем за період з листопада 2019 року по березень 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 32 484 грн. 07 коп., яку сторона позивача просить суд стягнути з відповідача на свою користь. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3% річних в розмірі 2 373 грн. 98 коп., інфляційні збитки в розмірі 10 237 грн. 27 коп. та пеню в розмірі 130 грн. 91 коп., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп. (а.с.2-7) З урахуванням того, що згідно ст.32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу. Ухвалою судді від 13 лютого 2025 року було відкрито провадження у справі та на підставі п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. (а.с.97) 04 березня 2025 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. (а.с.100) В судове засідання 07 березня 2025 року сторони по справі не з`явились, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 07 квітня 2025 року. (а.с.106) В судове засідання 07 квітня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 06 травня 2025 року. (а.с.110) 07 квітня 2025 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки заборгованість, що заявлена до стягнення, є простроченою за строком позовної давності, тому також просила застосувати строки давності і до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних збитків. (а.с.113-114) 30 квітня 2025 року від представника позивача надійшли заперечення на заяву про застосування строків позовної давності. В обґрунтування заперечень представник позивача посилався на Закон України від 30 березня 2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та на дію воєнного стану в Україні. (а.с.120-123) 06 травня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що позовні вимоги відповідач не визнає у зв`язку з тим, що фактично послуги до нежитлового приміщення за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, буд. 81, прим. 131, не подавались, оскільки у зазначеному приміщенні відсутні підведені до стояка прилади опалення, а стояки є транзитними та ізольованими, що підтверджується актом № 60 від 29.04.2025 р. (а.с.131-133) В судовому засіданні 06 травня 2025 року за участю представника позивача та представника відповідача було ухвалено долучити заяву про застосування строків позовної давності, заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, відзив на позовну заяву до матеріалів справи та відкласти розгляд справи на 04 червня 2025 року - для надання можливості позивачу надати відповідь на відзив. (а.с.142-143) 19 травня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому зазначено, що акт, на який посилається відповідач, складено не комісією, а уповноваженими представниками КП «Теплоенерго», які у межах своєї компетенції не наділені повноваженнями з визначення правомірності або неправомірності втручання споживачів у мережі централізованого опалення, зокрема, щодо встановлення факту самовільного відключення від системи теплопостачання. Акт представників КП «Теплоенерго» не містить юридично значимого висновку про те, чи було відключення здійснено на підставі відповідних дозвільних документів або за погодженням із уповноваженим органом. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували здійснення відповідачем належної процедури відключення, передбаченої законодавством. Оскільки самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання, тому вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. (а.с.145-148) 29 травня 2025 року від представника відповідача надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій просив суд, під час ухвалення рішення, вирішити питання про відшкодування витрат на професійну правову (правничу) допомогу в розмірі 13 000 грн. (а.с.153-154) 02 червня 2025 року від представника позивача надійшли заперечення на заяву про розподіл судових витрат в яких він просив відмовити у задоволенні заяви, оскільки обсяг заявлених витрат є невиправдано завищеним. (а.с.162-164) В судовому засіданні 04 червня 2025 року за участю представника позивача та представника відповідача було ухвалено долучити відповідь на відзив, заяву про розподіл судових витрат, заперечення на заяву про розподіл судових витрат до матеріалів справи, було з`ясовано думку сторін по справі щодо позовної заяви, досліджено письмові докази та оголошено перерву до 08 липня 2025 року. (а.с.170) 07 липня 2025 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі в яких зазначено, що відповідно до договору купівлі-продажу № 258/А від 02.08.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 582, відповідач придбав нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , у Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради. Відповідно до інформації з сайту приміщення було придбане шляхом участі в електронному аукціоні, проведеному на майданчику Prozorro. У рамках аукціону до інформаційного повідомлення було додано: договір купівлі-продажу; план приміщення; фотографії об`єкта, на яких чітко видно наявність не тільки труб і стояків системи централізованого опалення, але і чітко видно регістр опалення (прилад опалення), який встановлено під вікном зазначеного приміщення, тобто елементи внутрішньобудинкової системи опалення, що саме по собі є підтвердженням першочергового підключення приміщення до внутрішньобудинкової системи теплопостачання та отримання послуг позивача. Наявність інженерних комунікацій є об`єктивним підтвердженням технічної можливості постачання теплової енергії та свідчить, що приміщення було фактично підключене до системи опалення на момент його продажу, що в свою чергу підтверджує позицію позивача щодо самовільного відключення відповідачем від мережі внутрішньо будинкової системи опалення за відсутності технічних умов та робочого проекту на реконструкцію системи опалення. (а.с.172-175) В судове засідання 08 липня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 04 вересня 2025 року. (а.с.186) Судове засідання 04 вересня 2025 року не відбулося через зайнятість судді в іншому провадженні. У зв`язку з чим розгляд справи було перенесено на 01 жовтня 2025 року. (а.с.189) 04 вересня 2025 року від представника позивача надійшла заява про долучення доказів. (а.с.192) В судове засідання 01 жовтня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 13 листопада 2025 року. (а.с.199) В судовому засіданні 13 листопада 2025 року за участю представника позивача та представника відповідача було ухвалено долучити додаткові пояснення до матеріалів справи, задовольнити клопотання представника відповідача та відкласти розгляд справи на 05 грудня 2025 року. (а.с.202) 05 грудня 2025 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. (а.с.205) В судове засідання 05 грудня 2025 року сторони по справі не з`явились, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 14 січня 2026 року. (а.с.206) 14 січня 2026 року від представника відповідача надійшли пояснення у справі в яких зазначено, що підвал № 131 за адресою: [ADDRESS] , на момент його придбання не мав мережевого теплопостачання, а мав опалення електричне, тобто за допомогою електроприладів обігрівання, що підтверджується технічним паспортом виготовленим 27.08.2019 р., тобто через півтора місяця після придбання підвалу на аукціоні (09.07.2019 р.). Щодо фотоматеріалів, на які посилається позивач, слід зазначити, що з них вбачається, що через вікно підвалу всередину приміщення протягнуто електричний подовжувач, на підлозі лежать інструменти - «болгарка» та пристрій для зварювання пластикових труб, а на іншому вікні лежить предмет, схожий на розвідний ключ або обрізувач пластикових труб. Наявність вказаних інструментів на фотознімках, зроблених до проведення аукціону, свідчить про те, що у приміщенні проводились технічні роботи, зокрема, могли бути демонтовані труби опалення чи інші комунікації. Таким чином, час виготовлення цих фото та наявність на них вказаних інструментів свідчить про те, що технічні роботи, включаючи можливий демонтаж труб, могли бути проведені попереднім власником до проведення аукціону та до передачі приміщення відповідачу. Отже, відповідач не міг здійснити незаконне від`єднання від мереж теплопостачання, оскільки на момент придбання підвалу (09.07.2019 р.) такого підключення вже не існувало. (а.с.209-210) В судовому засіданні 14 січня 2026 року за участю представника позивача та представника відповідача було ухвалено долучити пояснення до матеріалів справи, досліджено письмові докази та ухвалено перейти на стадію ухвалення рішення, яке буде оголошено 26 січня 2026 року. (а.с.226) Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви. Суд, заслухавши думку сторін по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку з таких підстав. Відповідно до вимог ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.77, 78, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що КП «ТЕПЛОЕНЕРГО» ДМР є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. (а.с.76 на зв.-82) Нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності з 02 серпня 2019 року належить [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу № 258/А від 02 серпня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 582. (а.с.15-16) КП «ТЕПЛОЕНЕРГО» ДМР надає послуги з централізованого опалення, в тому числі за адресою: [ADDRESS] . 09 жовтня 2024 року позивачем на адресу відповідача було направлено проект договору № 090382 про надання послуги з постачання теплової енергії від 01 жовтня 2024 року (а.с.а.с.10 на зв.-14, 19), який не повернутий позивачу з його підписом. Отже, договір між позивачем та відповідачем про надання послуг теплопостачання не укладався. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Статтею 6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що виконавцем послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація; з послуг з постачання гарячої води суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води. Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання послуг централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення здійснюється і підставі укладеного між виконавцем та споживачем відповідного договору. Пунктом 8 Правил встановлюється, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляються на основі типового договору про надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідно до ч.2 ст.7, ст.12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначений обов`язок саме споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послу підготовлений виконавцем на основі типового договору. Обов`язком виконавця згідно норм даного Закону є підготовка для укладання договору про надання відповідних послуг. Згідно з ч.5 ст.13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відсутність укладеного між сторонами договору не звільняє споживача обов`язку щодо оплати наданих йому послуг централізованого опалення, постачання гарячої води (підігріву питної води). Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такі правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц. Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 712/8916/17 (14-448цс19) від 07 липня 2020 року висловлена правова позиція, відповідно до якої факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого покладається і на споживача, і на теплопостачальну організацію, не виключає можливості стягнення зі споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини. Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, в Постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 904/2238/17 та від 16 жовтня 2018 року у справі № 904/7377/17, відповідно до якого «укладення договору з теплопостачання відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком, а сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період». Отже, відсутність між сторонами договору на надання послуг з централізованого опалення не є підставою для несплати за надані позивачем послуги, оскільки обов`язок оплати випливає з закону. Фактичне користування відповідачем послугою позивача з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актами прийому-передачі теплової енергії та рахунками. (а.с.20 на зв.-48) Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.68 ЖК Української РСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно ст.67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до п.35 Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типові договори про надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21 серпня 2019 року, розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інший порядок та строки не визначені договором. Відповідно до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно п.15 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15. Частина 1 ст.322 ЦК України визначає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до Акту № 60 від 29 квітня 2025 року встановлено, що було проведено обстеження нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , та з`ясовано, що батареї централізованого опалення відсутні, трубопроводи проходять транзитом на І поверх будинку - ізольовані, опалення - електрообігрівачами, окремий вхід у приміщення, не житлове. (а.с.134) Частиною 1 ст.7 Закону визначено, що споживач серед іншого має право у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води. З 17 вересня 2019 року є чинним Порядок відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26.07.2019 року. Згідно до розділу ІІІ вказаного Порядку власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаного до ЦО та ГВП, мають право відокремити (відключити) свою квартиру чи нежитлове приміщення від ЦО та ГВП у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» неменше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП, та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні. Для відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП власник квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку звертається до органу місцевого самоврядування з письмовою заявою в довільній формі із зазначенням причини відокремлення (відключення) та подає інформацію про намір влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) такої квартири чи нежитлового приміщення. Заява про відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від ЦО та ГВП передається на розгляд Комісії. Комісія на найближчому засіданні розглядає заяву про відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП за участю заявника або його уповноваженого представника. Комісія надає заявникові рекомендації щодо можливих варіантів влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні та щодо збору вихідних даних і технічних умов для виготовлення відповідної проєктної документації. Витяг із протоколу Комісії з результатами розгляду звернення надається заявникові протягом десяти робочих днів. Для відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення власник забезпечує розроблення проєкту відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, який виготовляється відповідно до державних будівельних норм і правил та має забезпечити ізоляцію транзитних стояків, а також, у разі потреби, перенесення транзитних стояків. За потреби, власник забезпечує виготовлення проєкту встановлення системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні, виготовленого відповідно до державних будівельних норм і правил. Відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП здійснюється у міжопалювальний період не пізніше ніж 01 жовтня у спосіб, що не перешкоджає постачанню теплової енергії та гарячої води до інших квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаних до ЦО та ГВП. Після завершення робіт із відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП складається акт про відокремлення (відключення) квартири/нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (додаток 3) - по одному примірнику для власника, представника виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії, представника виконавця комунальної послуги з постачання гарячої води, виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води, а також для іншого суб`єкта господарювання у разі залучення його власником для виконання робіт з відокремлення (відключення) відповідно до пункту 9 цього розділу. Такий акт підписується присутніми під час відокремлення (відключення) власником квартири чи нежитлового приміщення і представником виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії, представником виконавця комунальної послуги з постачання гарячої води, представником виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, представником виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води, а також іншим суб`єктом господарювання у разі залучення його власником для виконання робіт з відокремлення (відключення) відповідно до пункту 9 цього розділу. Після підписання акта виконавець відповідної комунальної послуги повідомляє власника про перегляд умов або розірвання договору про надання послуги. В матеріалах справи відсутній жодний належний доказ, який би свідчив про відключення від мережі опалення нежитлового приміщення відповідача у встановленому законом порядку. Акт, наданий відповідачем, лише підтверджує відсутність на момент складання цього акту приладів опалення, які були приєднані до централізованої системи опалення в нежитловому приміщенні, та здійснення обігріву відповідного приміщення електрообігрівачами. Проте вказаний доказ не підтверджує відключення від централізованої системи опалення з дотриманням установленого порядку. Також, він не підтверджує, що на час спорудження будинку не було передбачено централізоване опалення цього нежитлового приміщення. Посилання представника відповідача на відключення від мережі опалення нежитлового приміщення попереднім власником не підтверджено жодними доказами. Суд враховує, що відповідно до п.7.30 Державних будівельних норм України (ДБН В.2.2-15:2019) «Житлові будинки. Основні положення» убудовані в житлові будинки нежитлові приміщення повинні обладнуватися окремими від житлової частини будинку системами або відгалуженнями систем зі своїми засобами обліку теплоспоживання, які рекомендується розташовувати в загальному приміщенні ІТП. Допускається забезпечувати теплопостачання вбудованих нежитлових приміщень, які розташовуються у габаритах однієї або двох квартир, а також творчих майстерень (на верхньому та мансардному житловому поверсі) від загальнобудинкових систем теплоспоживання. Допускається розміщувати прилади обліку теплоспоживання вбудованих приміщень за межами ІТП. Для інженерних систем будинку слід застосовувати швидкісні теплообмінники; рекомендується пластинчасті. Типорозмір теплообмінників слід оптимізувати з урахуванням мінімізації споживання електроенергії на прокачку води/теплоносія згідно з ДСТУ Б EN 15316-2-3. Автоматичне обмеження температури теплоносія, що повертається в тепломережу, допускається передбачати або в інженерній системі будівлі, або в ІТП, чи комбіновано з урахуванням ДБН В.2.5-67. Попередні редакції ДБН щодо багатоквартирних житлових будинків містили відповідні положення щодо вбудованих нежитлових приміщень. Що ж до посилань відповідача на технічний паспорт на нежитлове приміщення (а.с.212-214), в якому зазначений вид опалення: «місцеве, електричне», слід зауважити, що цей документ було виготовлено за станом на 27 серпня 2019 року, тобто вже після придбання нежитлового приміщення відповідачем. Сам по собі такий технічний паспорт також не є підтвердженням, що будинок початково будувався з місцевим електричним опаленням нежитлового приміщення або що таке місцеве електричне опалення було встановлено в приміщенні пізніше. При цьому, згідно з абзацом другим пункту 3.1 глави 3 розділу IV Правил технічної експлуатації електроустановок споживачів, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 25 липня 2006 року № 258 (із змінами), для забезпечення належного обслуговування та експлуатації електроустановок у споживача повинна бути технічна документація, зокрема, затверджена проєктна документація (креслення, пояснювальні записки тощо) з усіма змінами. А відповідно до підпункту 6.2.1 пункту 6.2 розділу 6 ДСТУ-Н Б В.2.5-65:2013 «Настанова з улаштування та використання систем електроопалення об`єктів житлового і громадського призначення» затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 25.01.2013 № 25, для улаштування стаціонарних систем електроопалення слід застосовувати передбачені проєктним рішенням і тільки сертифіковані електронагрівальні пристрої заводського виготовлення або обладнання, на яке розроблені і діють технічні умови. Тобто, за наявності у відповідача системи місцевого електричного опалення нежитлового приміщення, у нього також повинні бути відповідні документи на його встановлення та запуск. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача оплати за послуги централізованого теплопостачання. Відповідно до розрахунку позивача сума заборгованості за надані послуги теплопостачання, згідно визначених у різні періоди відповідних тарифів, за період з листопада 2019 року по березень 2024 року, складає 32 484 грн. 07 коп. (а.с.56-57) Враховуючи встановлені обставини фактичного споживання послуг позивача, які підтверджуються наданими доказами, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог стосовно заборгованості за надані послуги та наявність підстав для захисту прав позивача і стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за спожиті послуги в розмірі 32 484 грн. 07 коп. Вирішуючи решту заявлених вимог, суд виходить з наступного. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. В зв`язку з цим, суд також вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків в сумі 10 237 грн. 27 коп., трьох відсотків річних в сумі 2 373 грн. 98 коп. та пені в сумі 130 грн. 91 коп. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною п`ятою ст.261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Матеріалами справи підтверджено, що відповідач не виконував свої обов`язки з оплати послуг теплопостачання, які фактично були надані позивачем за період листопада 2019 року по березень 2024 року. Разом з тим постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався і тривав по 01 липня 2023 року. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цьогоКодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Крім того, 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введений воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України, які затверджувались Законами України, воєнний стан продовжувався та триває до теперішнього часу. Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (24 грудня 2024 року) про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги в Україні діяв правовий режим воєнного стану, а 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року, відповідно до п.п.12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення позивача із даною позовною заявою та період нарахування останнім заборгованості за надані послуги, то позовні вимоги подані в межах трирічного строку позовної давності. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за постачання теплової енергії в розмірі 32 484 грн. 07 коп., 3% річних в розмірі 2 373 грн. 98 коп., інфляційні втрати в розмірі 10 237 грн. 27 коп., пеню в розмірі 130 грн. 91 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України також слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved