Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що з 04 серпня 2012 року він та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 грудня 2021 року їх шлюб був розірваний. Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 23 травня 2024 року відповідачку [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно їх спільної дочки [PERSON] , [INFO] . Вказав, що в період перебування у шлюбі спільними зусиллями та коштами сімейного бюджету ними було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що в цілому складається з: житлового будинку «А-1» загальною площею 51,8 кв.м та житловою площею 16,3 кв.м., погрібу під частиною будівлі «б», сараю з прибудовами «Б», убиральні «Г», сараю «Д», споруд №1-№3, а також земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер 5323289206:06:001:0370, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Всі ці об`єкти нерухомого майна були оформлені на ім`я відповідачки [PERSON] .. Після розірвання шлюбу до 10 травня 2024 року він постійно проживав в спірному будинку [ADDRESS] . Жодних питань щодо його прав на згадане нерухоме майно зі сторони відповідачки по справі не виникало. З травня 2024 року (в період коли на розгляді в Миргородському міськрайонному суді перебувала справа про позбавлення її батьківських прав) відповідачка почала вчиняти постійні сварки, заперечуючи його право на частку в цьому майні та вимагати аби він та їх спільна дитина виселилися з будинку, мотивуючи свої дії тим, що цей будинок належить їй особисто, оскільки оформлений саме на неї. 10 травня 2024 року, з метою уникнення сварок та психологічних травм дитини, він був вимушений разом з їх неповнолітньою дитиною покинути згадане помешкання та переїхати для проживання до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , де і мешкає по даний час. Зазначив, що намагався вирішити даний спір з [PERSON] шляхом переговорів, пропонуючи здійснити поділ майна шляхом укладення відповідного договору в нотаріальному порядку, але ці намагання результатів не дали. [PERSON] відмовляється визнавати за ним право власності на частку в будинковолодінні та земельній ділянці, заперечує його право на це майно. Оскільки, нерухоме майно було придбане ним та відповідачкою в період шлюбу, вважає, що воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, тому з метою поділу даного майна звернувся до суду з вказаним позовом. Також просив визнати строки позовної давності пропущеними з поважних причин. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та пояснив, що вони з відповідачкою з 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі та у 2015 році за спільні кошти вони придбали будинок по [ADDRESS] , на той час дружина була вагітною, він її кохав і коли вона попросила записати будинок на неї, то він погодився. Купили будинок за 10 тисяч доларів в розстрочку, саме він до цього домовлявся за купівлю цього будинку з попередніми власниками. Щоб купити цей будинок він продав свій автомобіль за 2 тисячі доларів, доклав ще свої кошти, а також кошти дружини. До нотаріуса коли оформляли купівлю будинку ходили разом. Матір дружини їздила на заробітки і допомагала дружині грошовими коштами, оскільки вона не працювала. Прожили вони в цьому будинку 9 років до 2024 року, він там все облаштовував, будував, ремонтував, саджав дерева. Він дбав про сім`ю, їздив на заробітки, заробляв кошти, сам саджав город, глядів дитину, займався консервацією. Після того як вони в 2021 році розлучилися між ним та відповідачкою були нормальні відносини, він з дитиною продовжував жити в цьому спірному будинку, а в 2024 році відповідачка почала казати, що це її будинок, почала вимагати щоб він виїхав, казала ти тут ніхто. Тому він був вимушений в 2024 році разом з їх донькою виїхати до своєї матері, щоб дитина не бачила цих сварок. Просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Акрітов П.К. зазначив, що позовні вимоги нею не визнаються, є безпідставними, кошти на цей будинок давала відповідачці її матір. Також заявив клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимоги [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем має дружні відносини, знає його та відповідачку, з 2015 року проживали по сусідству, а саме їх будинки навпроти. Знає [PERSON] як доброго хазяїна і сім`янина у якого в дворі завжди був порядок. Вказав, що знає, що [PERSON] у 2021 році розлучилися, але позивач продовжував постійно проживати в цьому будинку, виховував дитину, він бачив його постійно там і на городі, і на подвір`ї ще до середини 2024 року. На даний час там проживає матір відповідачки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її колишнім зятем, відносини з ним неприязні вони не спілкуються. В той час вона працювала за кордоном і приїздила кожні три місяці, кошти зароблені залишала у доньки. У 2015 році весною донька їй зателефонувала і попросила кошти, щоб купити будинок. Трошки коштів не вистачало, тому вони продали машину. Дім вона купувала доньці та онуці, попередила, щоб будинок дочка оформила на себе і прописала там себе і доньку. На спільні кошти вони купили спальний гарнітур, було дві нові машини, 2 телевізори, 2 велосипеди, бензопила. Як розійшлися з дочкою, то зять усе забрав, навіть дерева викопав. За ці роки, що він жив у будинку він не обладнав навіть кімнати, будинок «времянка», а не добротний. У 2021 році вони розлучились, потім дочка дозволила йому повернутися і жити там, тому що дитині подобалося там жити. Дочка завжди казала колишньому чоловіку, що це її будинок, бо їй подарувала його мати. Відносини у дочки з колишнім чоловіком були нормальні, поки останній не привів в цей дім нову дружину. Кошти позивача в будинок ним не вкладалися. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачем нормальні відносини, відповідачці вона дальня родичка. Про ситуацію з будинком знає, що будинок відповідачці купувала матір, вона в неї гроші на нього брала, будинок оформили на відповідачку. Матір відповідачки по заробітках їздила років двадцять. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є хрещеним її дитини, коли вони купували будинок, то відповідачка казала, що гроші їй давала матір, щоб був будинок їй і [PERSON] . Конкретну суму грошей, які дала матір вона не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона відповідачці дальня родичка, раніше вони жили в с. Шахворостівка і хотіли придбати будинок в с. Трудолюб, матір відповідачки завжди їм допомагала, купувала речі, також вона розказувала їй, що будинок цей купили за гроші матері. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідачки, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає Сімейний кодекс України. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial