Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

04 листопада 2024 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, в якій просила позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначила, що 28 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у подружжя народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . 02 вересня 2020 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/3427/20 шлюб між подружжям було розірвано. Відповідач з моменту розірвання шлюбу фактично самоусунувся від виховання дитини. Не відвідує дитину у навчальному закладі, не відвідує медичні заклади з нею, не цікавиться її життям. Позивач зі свого боку повністю опікується дочкою, піклується про неї, приводить та забирає зі школи, лікує, відвідує медичні заклади, купує продукти харчування, ліки та одяг, тобто в повній мірі виконує свої батьківські обов`язки щодо дочки. Позивач має декілька об`єктів нерухомості та достатній дохід, щоб забезпечувати свої потреби та потреби дитини. Позивач любить свою дочку та робить все необхідне, щоб дитина мала все необхідне для зростання та навчання. Відповідач під час спільного проживання чинив постійно протиправні дії щодо позивача та дітей. Після розірвання шлюбу відповідач також чинив позивачу перешкоди у вихованні дитини та реєстрації її місця проживання, що змусило позивача звертатися до служби у справах дітей для визначення місця проживання дитини разом з нею. Зазначила, що відповідач вів та веде аморальний спосіб життя, постійно погрожує позивачу, перебував на обліку та лікуванні у психіатра. Відповідач утримувати дитину не бажає, від участі в утриманні та вихованні дитини самоусунувся, а тому позивач вважає, що [PERSON] необхідно позбавити батьківських прав щодо дитини. Враховуючи наведені обставини просила позов задовольнити. Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року по справі № 204/10661/24 було задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позбавлено [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. (т. 1 а.с. 133-134). Ухвалою суду від 22 липня 2025 року було задоволено заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року по цивільній справі № 204/10661/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року по цивільній справі № 204/10661/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав скасовано та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (т. 2 а.с. 13). 13 серпня 2025 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити [PERSON] в повному обсязі з огляду на наступне. Як зазначила позивач, 02 вересня 2020 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська по справі № 204/ 3427/20 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Проте, позивач надала суду рішення суду про розірвання шлюбу, яке фактично не має юридичної сили, оскільки з лютого 2022 року сторони відновили між собою відносини, все частіше зустрічались та вирішили все ж таки знову дати шанс на відновлення своїх відносин та на збереження своєї родини і тому, 25 серпня 2022 року між сторонами було знову укладено шлюб. Надалі, сторони проживали разом, однією сім?єю, виховували дітей і лише 16 серпня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області, справа № 199/2347/23. Після розірвання шлюбу, позивач усіляко намагалася заборонити відповідачеві спілкуватися і бачитися з донькою. Відповідач не може реалізовувати своє законне право щодо спілкування, виховання, догляду за дитиною, оскільки з боку позивача вчиняються будь-які перешкоди щодо їх спілкуванню та побачень. Крім того, позивач зазначала, що відповідач вів та веде аморальний спосіб життя, постійно погрожував позивачу, перебував на обліку та лікуванні у психіатра, однак як вбачається із наданих позивачем доказів, відповідача жодного разу не було притягнуто за кримінальне правопорушення відносно неї, її дітей, доньки чи інших осіб. Щодо перебування на обліку у психіатра зазначає, що з початком бойових дій, відповідач пішов воювати добровольцем і вже з 09 березня 2022 року перебував на військовій службі та до середини липня він виконував свій обов`язок громадянина України і захищав незалежність держави. Надалі відповідач будучи стрілець-снайпером отримав важке поранення, після чого його було виключено із лав ЗСУ. Перебування на війні, багато смертей друзів і власні травми вплинули на емоційний та психічний стан відповідача, тому він деякий час дійсно перебував на лікуванні у психіатра. Дане лікування є наслідком виключно тих обставин, які вплинули на відповідача в період коли він знаходився на війні та до 2023 року він жодного разу не перебував на лікуванні та обліку у психіатра. Звертає увагу суду, що відповідач наразі на обліку у психіатра чи нарколога не перебуває. Стосовно самоусунення відповідача від виховання та спілкування з дитиною пояснює, що надані позивачем довідки жодним чином не підтверджують, що батько [PERSON] не виконує батьківських обов`язків відносно своєї доньки. Позивач забороняє після розірвання шлюбу бачитися, спілкуватися відповідачу з донькою, і навіть коли він перебував у лікарні на реабілітації після серйозного поранення, то неодноразово прохав позивача привести до нього доньку [PERSON] , бо сумує за нею. Крім того, відповідач зазначає, що позивач отримала рішення про стягнення аліментів із відповідача в 2022 році, оскільки сторони примирилися, тобто знову уклали шлюб, то вона не зверталася за стягненням аліментів до виконавчої служби. В подальшому, коли сторони вдруге розірвали шлюб, позивач звернулася за стягненням аліментів до ВДВС лише 25 січня 2023 року. Відповідач в період спільного проживання з 2022 року по серпень 2023 року віддав позивачу на утримання дитини майже 100 000 грн. Враховуючи викладене, вважає, що позивачем не надано переконливих доказів того, що батько дитини свідомо нехтує батьківськими обов?язками, яке має систематичний та постійний характер; не проявлення інтересу до дитини, що особа батька становить реальну загрозу для дитини, її здоров?я та психічного розвитку. До того ж, батько любить свою доньку, хоче з нею спілкуватися та бачитися, хоче приймати участь в її вихованні, хоче проводити спільно час та вихідні, однак позбавлений на це право (т. 2 а.с. 44-50). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про позбавлення батьківських прав підтримала та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Допитана в судовому засіданні 12 березня 2025 року в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що позивач є її матір`ю. Відповідач був її вітчимом та є батьком її сестри [PERSON] . Відповідач останні роки не бере участі у вихованні та утриманні [PERSON] , з [PERSON] не спілкується та жодних стосунків не підтримує. Їй також відомо, що вітчим ображав, принижував та бив матір. Після розірвання шлюбу з матір`ю вітчим деякий час ще трохи спілкувався з [PERSON] . Вітчим намагався повернути маму та у зв`язку з цим маніпулював дитиною при спілкуванні з матір`ю. [PERSON] розповідала їй, що коли вона бувала у батька, останній карав її за все та бив навіть за те, що вона не помила посуд. Після появи у відповідача нової родини останній перестав спілкуватись з [PERSON] . Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, допитавши свідків, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (попереднє прізвище « [PERSON] », яке змінено на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням 07 жовтня 2023 року шлюбу з [PERSON] ) [PERSON] та відповідач [PERSON] з 28 вересня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2020 року по справі № 204/3427/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (т.1 а.с. 37). Вказане рішення набрало законної сили 05 жовтня 2020 року. Від подружнього життя позивач та відповідач мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 03 грудня 2013 року Виконавчим комітетом Червонопромінської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, актовий запис № 12 (т. 1 а.с. 38). В подальшому, 25 серпня 2022 року між позивачем та відповідачем було повторно укладено шлюб, який було розірвано рішенням Криничанского районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2023 року по справі № 199/2347/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (т.1 а.с. 174-175). Вказане рішення набрало законної сили 18 вересня 2023 року. Судом також встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади № 2024/013265434 від 02 листопада 2024 року (т. 1 а.с. 10) та № 2023/008600688 від 23 жовтня 2023 року (т. 1 а.с. 22). Згідно розпорядження адміністрації АНД району ДМР від 12.10.2023 року № 275-р «Про визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю» було визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 11-12). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року по справі № 199/668/22 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01 лютого 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного рішення 19 грудня 2022 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист (т. 1 а.с. 23). Згідно довідки № 337 від 15.10.2024 року виданої Департаментом гуманітарної поітики ДМР встановлено, що [PERSON] навчається у 5-Б класі Дніпровського ліцею № 1 ДМр з 01.0.92020 року по теперішній час. Батько дитини [PERSON] контакут з навчальним закладом не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, батьківські збори не відвідує (а.с. 16). Згідно з характеристикою [PERSON] виданою в.о. директора КЗО «СЗШ № 1 ДМР» Добаріною І. та класним керівником [PERSON] встановлено, що мати дитини [PERSON] приділяє належну увагу вихованню доньку, цікавиться навчанням дитини, її розвитком, успіхами, відвідує батьківські збори. Батько [PERSON] [PERSON] з 09.03.2022 року перебуває на військовій службі у військовій частині (т. 1 а.с. 41). Згідно листа начальника штабу заступника командира військової частини [NUMBER] від 13 серпня 2025 року №13905, [PERSON] проходив службу у військовій частині [NUMBER] в період з 15 березня 2022 року по 24 серпня 2022 року. Наказом від 05 травня 2022 року № 252 відповідно до підпункту 14 пункту 116 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» увільнений від займаної посади та зарахований у розпорядження командира, у зв`язку з самовільним залишенням частини з 24 серпня 2022 року. За наявною інформацією у військовій частині 17 травня 2022 року отримав бойове травмування: акубаротравма, розрив барабанної перетинки справа (т. 2 а.с.65). Також судом встановлено, що [PERSON] в період з 27 січня 2023 року по 03 березня 2023 року перебував на лікуванні з діагнозом «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання стимуляторів, психотичний розлад поліморфний. F15.52», що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1061/2023 центр №1 року, виданою Комунальним підприємством «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» (т. 1 а.с. 119). Згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речових № 25493 від 07 травня 2025 року виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Медицина», на обліку не перебуває, та за результатами огляду в нього відсутні психіатричні, в тому числі спричиненні вживанням психоактвиних речовин (т.1 а.с. 202). Згідно довідки від 31 липня 2025 року, виданої «ФОП [PERSON] » [PERSON] в підтвердження того, що її дитина [PERSON] , [INFO] має стабільний, задовільний психоемоційний стан дитина орієнтована в оточенні, виявляє вікові особливості розвитку, притаманні її психофізіологічному рівню. Емоційні реакції адекватні ситуаціям, спостерігається позитивне емоційне тло. Дитина встановлює контакт з дорослими та однолітками, проявляє цікавість до спілкування, ігор та навчальної діяльності відповідно до вікових можливостей. 3 боку поведінки - без порушень: спостерігається довільність дій, вміння дотримуватися інструкцій, реагувати на зауваження. Емоційні прояви стабільні, без виражених ознак тривожності, страхів чи агресії. Дитина виявляє прив?язаність до значущих дорослих, почуття безпеки, відкритість у взаємодії. Із розмови з дитиною зрозуміло, що вона не виявляє бажання бачитись з біологічним батьком, [PERSON] , негативно реагує на розмови щодо нього. Психоемоційний стан дитини задовільний. Психологічна підтримка на даному етапі не є необхідною, але доцільним є періодичне спостереження в динаміці в межах освітнього або медичного супроводу (т. 2 а.с. 35). Звертаючись у листопаді 2024 року до суду з даним позовом, позивач [PERSON] просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що відповідач тривалий час взагалі не приймає участі в житті дитини, з дитиною не спілкується, життям дитини не цікавиться, участі в утриманні дитини не приймає та матеріальної допомоги на її утримання не надає. Вирішуючи питання щодо наявності/відсутності правових підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , суд виходить з наступного. Перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначений у статті 164 СК України. Як на правову підставу для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] позивач посилалась на пункт 2 частини 1 статті 164 СК України, відповідно до якого мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 291 ЦК України фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України. Приписами статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частинами 4, 5 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Органом опіки та піклування Адміністрацією Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради було складено висновок «Про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1986 р.н., відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] » № 5/5-34 від 24 січня 2025 року (а.с. 83-87), в якому зазначено, що Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , враховуючи, що комісія не змогла вислухати думку батька та оскільки позбавлення батьківських прав є крайньою мірою (т. 1 а.с. 83-87). Судом встановлено, що відповідач аліменти на утримання дочки не сплачує, що підтверджується довідками про неотримання аліментів, виданими Другим Правобережним відділом державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с. 21, 44). Згідно з Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 70838312, складеним Другим Правобережним відділом державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 17 жовтня 2024 року становить 115 832,00 грн. (т. 1 а.с. 19-20). Суд вважає за необхідне зазначити, що сам по собі факт наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини не є підставою для позбавлення батька батьківських прав щодо дитини та не свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Факт перебування [PERSON] на лікуванні з діагнозом «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання стимуляторів, психотичний розлад поліморфний. F15.52» також не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини. Суд також враховує, що відповідач 17 травня 2022 року отримав бойове травмування (акубаротравма, розрив барабанної перетинки справа), та приймав участь у бойових діях, що могло призвести до розвитку в нього ПТСР - посттравматичного стресового розладу (ПТСР), а тому потребувало лікування у психіатричному закладі. Суд розцінює наведений факт як такий, що позитивно характеризує відповідача, оскільки свідчить про його бажання та спроби припинити вживання стимуляторів та покращити стан свого здоров`я. Крім того, суд враховує, що [PERSON] , згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речових № 25493 від 07 травня 2025 року виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Медицина», на обліку не перебуває, та за результатами огляду в нього відсутні психіатричні, в тому числі спричиненні вживанням психоактвиних речовин, ознаки (т.1 а.с. 202). У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав можливе у виключних випадках і лише з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Однак, суд вважає, що за обставин, встановлених під час розгляду даної справи, передбачені законом підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON] відсутні. Матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження наявності обставин та визначених у статті 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , в тому числі і доказів умисного ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо [PERSON] . При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Фактів умисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, які б були підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , судом під час розгляду справи не встановлено. Судом встановлено, що на теперішній час відповідач [PERSON] дійсно не спілкується з малолітньою [PERSON] та не займається її вихованням. Однак суд вважає, що вказані обставини обумовлені не бажанням відповідача ухилитись від виконання своїх батьківських обов`язків, а поведінкою самого позивача [PERSON] , яка перешкоджає відповідачу у спілкуванні з дитиною, не надає відповідачу як батьку дитини можливості бачитись або іншим чином спілкуватись з дочкою, оскільки вважає, що спілкування дитини з батьком негативно впливатиме на стан дитини. З наявного в матеріалах справи листування позивача та відповідача вбачається, що відповідач просив позивача привести дитину до нього у лікарню, оскільки сумує за донькою, що на переконання суду свідчить про те, що батько дитини бажає бачитися та спілкуватися зі своєю дитиною, та приймати участь у її вихованні (т. 1 а.с. 215-219). Суд також враховує, що тривалий час відповідач [PERSON] перебував на військовій службі, після чого проходив лікування, що об`єктивно позбавляло його можливості приділяти належну увагу вихованню дитини у зазначені періоди. Суд зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач вчиняв відносно своєї дитини адміністративні або інші правопорушення. Надані стороною позивача листи відповіді та висновки про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини, не беруться судом до уваги, оскільки не містять доказової інформації щодо ухилення [PERSON] від участі у вихованні дитини. Оцінюючи пояснення та поведінку позивача під час розгляду справи, суд вважає, що позивач фактично звернулась до суду з даним позовом, бажаючи обмежити спілкування відповідача з дитиною. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Позивачем не було надано переконливих доказів того, що відповідач умисно та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та без поважних причин ухиляються від виховання дитини, а також не надано переконливих доказів, що позбавлення відповідача батьківських прав є необхідною мірою для забезпечення інтересів дитини та відповідає інтересам дитини. Встановивши обставини справи та правовідносини, які склалися між сторонами, суд приходить до переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої [PERSON] не відповідатиме інтересам дитини. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відноситься до предмета спору та є явно необґрунтованими. За таких обставин, оцінивши наявні у справі докази та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів того, що невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої [PERSON] відбувається з його вини, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, зважаючи, що доводи, на які посилається позивач, не є таким, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав, а також враховуючи, що під час розгляду справи судом не встановлено факту умисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо дитини та не встановлено наявності передбачених законом підстав для позбавлення його батьківських прав, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати [PERSON] по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 19, 164, 170 Сімейного кодексу України, та

Outcome: dismissed