Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

30 грудня 2025 року представник заявника, адвокат Орловський О.В., звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що маєюридичне значення, а саме про визнання [PERSON] особою, яка надавала іншу допомогу підрозділам Збройних Сил України, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій, у розумінні частини 24 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Свої вимоги представник заявника обґрунтовує тим, що з листопада 2019 року по теперішній час відділом міжнародного співробітництва Одеської обласної прокуратури стосовно [PERSON] проводиться екстрадиційна перевірка за запитом російської сторони. Представником заявника до органів прокуратури України було надіслано листи та відомості, які свідчать про перешкоджання його видачі, зокрема посилаючись на вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Так, згідно із ч.20 та ч.24 ст. 4 вказаного Закону визначено, що особи, які надавали допомогу підрозділам Збройних Сил України у період дії воєнного стану в України, не можуть бути примусово повернуті в країну, яка вчинила акт збройної агресії проти України. Заявник [PERSON] надавав допомогу підрозділам Збройних Сил України, шляхом перерахування ним коштів на рахунки відповідних українських благодійних фондів та конкретних підрозділів Збройних Сил України, а також проводив закупівлю необхідного обладнання та військового спорядження для потреб Збройних Сил України, за що його відзначено Подяками від Головного управління розвідки МОУ та командування військових частин Збройних Сил України. Проте, Одеська обласна прокуратура в ході проведення екстрадиційної перевірки не може самостійно встановлювати юридичні факти, які матимуть юридичні наслідки для [PERSON] , та які можуть бути враховані в процесі ухвалення рішення щодо його видачі або відмови у видачі. Встановлення даного юридичного факту необхідно заявнику для підтвердження статусу особи, на яку поширюються вимоги ч.24 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та з метою доведення обставин, які можуть вплинути на його видачу до країни громадянської належності.Оскільки чинним законодавством не передбачено підтвердження такого статусу особи, окрім як судовим рішенням, то заявник вимушений звернутися до суду з відповідною заявою. В судове засідання заявник та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до суду поданозаяву про розгляд справи за їхньої відсутності та наполягали на задоволені заяви. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлено належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд заяви за її відсутності суду не надала. Суд, дослідивши подані суду докази, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції, декларує право на ефективний засіб правового захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 (Заява №7714/06 та Заява №23654/08), яке набуло статусу остаточного 09.03.2011, передбачено, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом. У постанові Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №179/986/23 висловлено правову позицію: «саме у зв`язку з тим, що заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує такий факт, він звернувся до суду в порядку окремого провадження разом із заявою про встановлення факту і подав відповідні докази. У статті 1 Основного Закону Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя». Аналізуючи вищевказані правові норми, в системі правосуддя України передбачено, що у разі не визначення на законодавчому рівні способу захисту прав чи інтересів людини і громадянина, підлягають застосуванню норми права з дотриманням положень ст.55, ст.124 Конституції України та ст.13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту не заборонений законом. Відповідно до ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Враховуючи ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто, перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Згідно з вимогами ст.ст. 316, 318 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. У заяві повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт та докази, що підтверджують цей факт. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року №5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Також, абзацам 3 пункту 1 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду передбачено, що суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належить до юрисдикції суду за умов, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадянина; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб, у випадку останнього між цими особами виникає спір про право. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №335/4669/23 (провадження №61-8050св24), від 17 червня 2024 року у справі №753/21178/21 (провадження №61-15630св23). Верховний Суд неодноразово вказував на те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18)). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №632/582/17 визначено, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що розгляд даної заяви про встановлення юридичного фату підлягає розгляду судом, а встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право та окрім як встановлення його судом інші законодавчі способи не передбачені. В даному випадку заявник не має іншої можливості встановити юридичний факт, оскільки чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, а даний факт породжує виникнення цивільних прав та обов`язків заявника, та в подальшому призводить до певних юридичних наслідків для заявника. Встановлення даного юридичного факту є необхідним для підтвердження статусу особи, на яку поширюються вимоги ч.24 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що може бути враховано під час проведення екстрадиційної перевірки щодо [PERSON] , та сприятиме дотриманню прав людини, гарантованихКонституцією України. Слід зазначити, що чинним законодавством України не передбачено іншого порядку для встановлення такого юридичного факту, який, в свою чергу, призведе до зміни та гарантованого Конституцією України захисту певних особистих прав заявника, зокрема, права на життя, свободу, честь, гідність та безпеку. Судом встановлено, що заявник [PERSON] перебуває на території України як особа, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується довідкою №011634 від 21.01.2021 та довідкою №014204 від 13.05.2025 видані Головним Управління Державної міграційної служби України в Одеській області. Відносно заявника з листопада 2019 року по теперішній час Відділом міжнародного співробітництва Одеської обласної прокуратури проводиться екстрадиційна перевірка за запитом російської сторони. В ході даної перевірки представник заявника неодноразово звертався та надсилав до органів прокуратури України докази та відомості, які перешкоджають видачі [PERSON] , спираючись на положення ч.8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Звернення представника заявника до органів прокуратури України підтверджується відповіддю Одеської обласної прокуратури від 25.03.2025 року за вих. №19-249 (№14-10169-19). Відповідно до вимог ч.8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині двадцять або двадцять четвертій статті 4 цього Закону, не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, яка вчинила акт збройної агресії проти України, або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Про територіальні цілісність України» від 27 березня 2014 року №68/262. Згідно із ст.77 Наказу Генеральної прокуратури України від 18.09.2015 №223 «Про організацію роботи органів прокуратури України у галузі міжнародного співробітництва», - у ході екстрадиційної перевірки необхідно всебічно досліджувати обставини, які можуть перешкоджати видачі (екстрадиції), передбачені статтею 589 КПК України. Особливу увагу слід звертати на наявність обґрунтованих підстав вважати, що видача особи (екстрадиція) може суперечити інтересам національної безпеки України, а також на участь особи в захисті незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України у складі Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань. Як передбачено ч.20 ст.4 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які надавали інструкторську (стрілецьку, тактичну, медичну, радіотехнічну, вибухотехнічну та іншу) допомогу підрозділам Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Міністерства внутрішніх справ України, залученим до проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо у районах її проведення, та/або залученим до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганських областях, перебуваючи безпосередньо у районах їх проведення, або добровольчим формуванням, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та спільно вищезазначеними підрозділами брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також які брали участь у виконанні бойових або службових завдань антитерористичної операції та/або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях спільно із вищезазначеними підрозділами та добровольчими формуваннями та отримали посвідку н тимчасове проживання, вважаються такими, які перебувають на території України на законних підставах, у тому числі у випадках, на час до завершення тимчасової окупації Російською Федерацією території України у значенні Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях». У відповідності до ч.24 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, крім осіб, зазначені у частині дев`ятнадцятій цієї статті, які в період дії воєнного стану в Україні, веденого Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, надають/надавали стрілецьку, тактичну, радіотехнічну, вибухотехнічну, медичну та іншу допомогу підрозділам Збройних Сил України, Національній гвардії України, у тому числі підрозділам територіальної оборони, добровольчих формувань територіальних громад, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій, та спільно з такими підрозділами беруть/брали участь у виконанні бойових або службових завдань протягом не менше шести місяців і які не пізніше 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які перебувають на території України на законних підставах, у тому числі у випадках, якщо термін дії паспортного документа закінчився або він підлягає обміну, на період дії такої посвідки. Отже, чинним законодавством України, передбачено, що іноземці та особи без громадянства, у разі надання ними допомоги підрозділам Збройним Силам України, не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, яка вчинила акт збройної агресії проти України або відмовляється визнавати територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет. Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] у період дії воєнного стану в Україні надавав матеріальну та фінансову допомогу підрозділам Збройних Сил України, шляхом перерахування ним коштів на рахунки відповідних українських благодійних фондів та у конкретні підрозділи Збройних Сил України. Також, проводив закупівлю необхідного обладнання та військової амуніції для задоволення потреб Збройних Сил України, а саме ним було придбано військову форму, засоби зв`язку, квадро-коптер «Мавік-3», плити для бронежилетів та інше, на загальну вартість допомоги більше ніж пів мільйона гривень. Вказані обставини підтверджуються наданим заявником відеозаписами, відповідно до яких, бійці одного з спецпідрозділів ГУР МО України висловлюють подяку [PERSON] з лінії фронту за постійну допомогу. Також, підтверджується Подяками виданими командиром військової частини [NUMBER] Головного управління розвідки Міністерства оборони України від 14.07.2023 за вих.№222/28/7/2417, від 05.06.2023 за вих. №222/28/7/1957 та від 14.03.2023 за вих.№222/28/7/773, а також Подякою виданою командиром військової частини [NUMBER] Головного управління розвідки Міністерства оборони України від 10.01.2024. Крім того, згідно довідки наданої Благодійним фондом «Безпека та захист» від 15.12.2025 року за вих.№47/25 встановлено, що [PERSON] в період з січня 2015 по грудень 2025 року регулярно надавав благодійні внески до Благодійного фонду «Безпека та захист», які використовувалися за цільовим призначенням на потреби українських військових, зокрема для придбання військової амуніції та медикаментів, згідно запитів командування військових частин. Також, [PERSON] з 2020 року включений до Реєстру волонтерів антитерористичної операції, що підтверджується довідкою виданою Головним управління ДПС в Одеській області та відомостями з даного Реєстру. Відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та території України від 15.07.2025 №1151, місто Одеса Одеський район має статус території на якій ведуться бойові дії. Виходячи з викладеного, судом встановлено, що заявник [PERSON] надавав іншу допомогу підрозділам Збройних Сил України, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій, у розумінні частині 24 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Встановлення даного факту має юридичне значення для заявника та необхідно йому для забезпечення конституційного права на життя, здоров`я, свободу і безпеку, а також для доведення фактів, які можуть вплинути на винесення рішення за результатами екстрадиційної перевірки щодо [PERSON] . Враховуючи, що законом не визначено іншого порядку встановлення даного факту, він має бути встановлений в судовому порядку. Відповідно до ч.1, ч.5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч.1, ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегід ь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Таким чином, заявником доведено, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення, в іншому, окрім судового порядку, встановити такий факт він не має можливості. Суд вважає, що встановлення юридичного факту, про яке просить заявник, знайшло повне підтвердження і його об`єктивність не викликає в суду сумніву. У відповідності до ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються

Outcome: approved