Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 08.05.2020 року відповідно до наказу начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 07.05.2020 року №71-ОС, позивач був прийнятий на роботу на посаду начальника Приморської дільниці БУВР нижнього Дніпра за переведенням з Приморського управління водного господарства, яке було реорганізоване та приєднане до БУВР нижнього Дніпра (наказ в. о. голови Державного агентства водних ресурсів України від 03.02.2020 року № 85), про що було зроблено відповідний запис в трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] від 05.12.1990. Наказом начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 14.08.2020 року №211-ОС, позивача звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов`язків. Не погоджуючись із вказаним наказом позивач звернувся з відповідним позовом до Голопристанського районного суду Херсонської області. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області у справі №654/3632/20 від 29.06.2021 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 14.08.2020 року № 211-ОС «Про звільнення [PERSON] »; зобов`язано Басейнове управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2020 по 29.06.2021 включно у розмірі 92 434, 74 грн; скасовано запис в трудовій книжці [PERSON] від 05.12.1990 року про звільнення за систематичне невиконання без поважних причини посадових обов`язків за п. 3 ст. 40 КЗпП України та зобов`язано зробити новий запис про звільнення [PERSON] з посади начальника Приморської дільниці БУВР нижнього Дніпра у зв`язку із ліквідацією (реорганізацією) Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Херсонського апеляційного суду у справі №654/3632/20 від 09.10.2021 року рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 29 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі та про скасування запису в трудовій книжці із внесенням в трудову книжку нового запису про звільнення [PERSON] з посади начальника Приморської дільниці БУВР нижнього Дніпра у зв`язку із ліквідацією (реорганізацією) Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким поновлено [PERSON] на посаді начальника Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра з 14 серпня 2020 року. Після ухвалення постанови Херсонського апеляційного суду у справі №654/3632/20 від 09.10.2021 року [PERSON] на посаді поновлено не було. Після початку повномасштабного вторгнення росії на територію України усю Лівобережну частину Херсонської області, де зареєстрований та проживає позивач, а також фактично знаходиться Приморська дільниця Басейнового управління водних ресурсів нижнього [PERSON] було окуповано ворожими військами. 09.11.2023 року представник позивача звернулася через офіційну електронну пошту до Басейнового управління водних ресурсів нижнього [PERSON] із адвокатським запитом, у якому просила повідомити чи виконано Басейновим управлінням водних ресурсів нижнього [PERSON] станом на цей час у повному обсязі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області у справі №654/3632/20 від 29.06.2021 року з урахуванням постанови Херсонського апеляційного суду у справі № 654/3632/20 від 09.10.2021; якщо так надати цьому документальне підтвердження; чи виплачений [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2020 по 29.06.2021 р. включно у розмірі 92 434, 74 грн.; чи поновлено [PERSON] на посаді начальника Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього [PERSON] з 14 серпня 2020 року; якщо ні з яких правових підстав. З відповіді Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра № 02/28/963 від 16.11.2023 року вбачається зокрема те, що [PERSON] поновлено на посаді начальника Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього [PERSON] з 14 серпня 2020 року. Однак, до вищевказаної відповіді додана фотографія наказу Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра від 19.10.2021 № 407-ос, відповідно до якого одночасно [PERSON] поновлено на посаді начальника Приморської дільниці з 14.08.2020, та звільнено з у зв`язку зі скороченням штату працівників. Про існування вищевказаного наказу позивачу стало відомо лише 16.11.2023 року після отримання відповіді на адвокатський запит. Разом з тим, [PERSON] не погоджується із наказом про його повторне звільнення. Наказ Басейнового управління водних ресурсів нижнього [PERSON] від 19.10.2021 року №407-ос не відповідає вимогам закону. По-перше, вказаним наказом від 19.10.2021 року позивача звільнено із займаної посади 30.09.2020, тобто у минулому, що не відповідає вимогам КЗпП України. По-друге, позивачу не було запропоновано жодної іншої роботи згідно із посадами, що були вакантними, позивач не попереджався за два місяці про наступне вивільнення, він не відмовлявся від переведення на іншу роботу. При цьому, обов`язок працевлаштувати працівника покладається на роботодавця з дня попередження про звільнення і до дня розірвання трудового договору. У зв`язку з цим, позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ директора наказу Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра від 19.10.2021 року № 407-ос «Про особовий склад» в частині звільнення [PERSON] начальника Приморської дільниці з 30 вересня 2020 року у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку; поновити [PERSON] на посаді начальника Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра з 30.09.2020 року; стягнути з Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до моменту поновлення на роботі. Ухвалою від 22.12.2023 року позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачем не зазначено ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; не конкретизовано позовну вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до моменту поновлення на роботі, а саме: не зазначено розміру середнього заробітку, яку позивач просить стягнути з відповідача, не надано відповідного розрахунку, також не сплачено судовий збір за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою від 29.12.2023 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 12.02.2024 року представник відповідача надав до суду відзив, згідно якого вважає, що викладені позивачем вимоги вважають невмотивованими та необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Зазначив, що 08.05.2020 року відповідно до наказу начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра від 07.05.2020 року № 71-ОС, [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду начальника Приморської дільниці БУВР нижнього Дніпра за переведенням з Приморського управління водного господарства, яке було реорганізоване та приєднане до БУВР нижнього Дніпра згідно з наказом Держводагентства «Про реорганізацію Приморського УВГ» від 03.02.2020 року №85. З метою вдосконалення організації праці та створення оптимальної структури, більш ефективного і якісного використання наявних трудових ресурсів відповідно до наказу Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра від 28.07.2020 р. № 99 «Про оптимізацію структури апарату БУВР нижнього [PERSON] » була утворена робоча група з проведення оптимізації апарату БУВР нижнього [PERSON] , розроблено оптимізовану структуру, підготовлено відповідний штатний розпис та письмово попереджено працівників про можливе звільнення. 30.07.2020 року позивачу було під підпис вручено повідомлення про можливе скорочення його посади з 30.09.2020 року відповідно до статті 49-2 КЗпП України в зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, ліквідацією Приморської дільниці. Таким чином, оскільки наказ від 28.07.2020 р. № 99 «Про оптимізацію структури апарату БУВР нижнього [PERSON] » залишався чинним і не був скасований жодним судовим рішенням по справі, на підставі нього, зокрема, і було видано наказ БУВР нижнього Дніпра від 19.10.2021 № 407-ос «Про особовий склад», який частково оскаржується позивачем. Звільнення позивача було проведено з дотриманням норм трудового законодавства, а його вимоги про поновлення на роботі є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи. Також з метою ознайомлення з наказом БУВР нижнього Дніпра від 19.10.2021 №407-ос «Про особовий склад» та внесення відповідних змін до трудової книжки були зроблені неодноразові спроби зв`язатися з [PERSON] .. Оскільки на мобільний телефон він не відповідав, були надіслані рекомендовані листи за місцем його проживання. Листи ним отримані не були і після закінчення терміну зберігання повернулись до БУВР нижнього [PERSON] . Наступним кроком відшукати [PERSON] було неодноразово організовано комісійні виїзди безпосередньо до нього додому у складі начальника відділу управління персоналом, начальника відділу правового забезпечення, провідного документознавця БУВР нижнього [PERSON] з залученням представника сільської ради та дільничого. Останній раз виїзд комісії відбувся 18 лютого 2022 року. Жодного разу [PERSON] до комісії не вийшов, про що складені були відповідні акти. Також комісія зверталася до дружини [PERSON] , щоб передати документи на ознайомлення, але вона відмовилась їх отримувати. Всі підтверджуючі документи про виїзди вищевказаних комісій знаходяться в особовій справі [PERSON] . Через повномасштабне вторгнення РФ, перебування м.Херсона в окупації до 11.11.2022 року, пошкодження адмінбудівлі БУВР нижнього Дніпра внаслідок ворожого обстрілу з боку країни-агресора рф та влучання ракети, доступ до відповідних комісійних актів наразі неможливий. Взагалі, значну частину матеріалів, які мають значення для вирішення справи (штатні розписи, комісійні акти, заяви, звернення тощо) неможливо наразі відновити, оскільки приміщення кадрового архіву зазнало значних руйнувань і, відповідно, дана документація знаходиться під завалами будівлі. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі. 14.02.2024 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив. Згідно якої зазначила, що до цього часу судові рішення у повному обсязі не виконані, позивач з наказом директора Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра від 19 жовтня 2021 року № 407-ос не ознайомлений, записи до трудової книжки [PERSON] не внесені, до роботи за посадою позивач фактично не допущений. Як зазначалось у позові наказом начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 14.08.2020 року №211-ОС [PERSON] звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов`язків. Вказаний наказ скасовано у судовому порядку, як незаконний. Однак, не виконавши судові рішення про поновлення [PERSON] на посаді начальника Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра з 14 серпня 2020 року, відповідач 19 жовтня 2021 року, повторно незаконно звільнив позивача, при цьому «заднім» числом з 30 вересня 2020 року, тобто у минулому, що не відповідає вимогам КЗпП України. Таким чином, працівник звільнений роботодавцем з роботи в той період, коли між ними фактично були відсутні трудові правовідносини. Станом на 30.09.2020 року [PERSON] у трудових правовідносинах з Басейновим управлінням водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України не перебував, оскільки 14.08.2020 року був звільнений з посади, а після поновлення на посаді в судовому порядку трудові відносини не були відновлені за процедурою та у встановлений законом спосіб. [PERSON] ні від кого не переховувався, постійно проживає за вказаною адресою, до виконання службових обов`язків відповідачем допущений не був, в порушення вимог статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не виконав обов`язок, а саме з дня попередження про звільнення і до дня розірвання трудового договору не запропонував позивачу іншу роботу на тому ж підприємства. 20.02.2024 року представник відповідача надав до суду заперечення (на відповідь на відзив). Зазначив, що відповідач на виконання рішень суду, відповідно до приписів трудового законодавства фактично вчинив наступні дії: 1) скасував наказ про звільнення позивача, який суд визнав незаконним; 2) видав наказ про поновлення [PERSON] на посаді (наказ БУВР нижнього Дніпра від 19.10.2021 року №407-ос «Про особовий склад»), в якому вказав дату поновлення дату звільнення згідно з судовими рішеннями («Поновити позивача на посаді начальника Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра з 14 серпня 2020 року.»); 3) зобов`язав відповідального працівника за ведення кадрової документації внести відповідні записи до трудової книжки [PERSON] та до особової справи (облікової картки) наказом БУВР нижнього Дніпра від 19.10.2021 №407-ос «Про особовий склад», проте свідоме ухиляння позивача від надання відповідачу трудової книжки для внесення відповідного запису унеможливило здійснення кадровим працівником даного запису з вини самого позивача; 4) зобов`язав працівника, відповідального за нарахування заробітної плати нарахувати заробітну плату за час вимушеного прогулу відповідно до рішення суду, внаслідок чого [PERSON] був нарахований і виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2020 року по 29.06.2021 року включно (виписка Системи ДОК Державної казначейської служби України за 17.12.2021 знаходиться в матеріалах справи); 5) про скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі відповідно до рішення суду намагався ознайомити [PERSON] з наказом під підпис, також повідомити його шляхом направлення йому за місцем реєстрації (фактичного проживання) листа із долученням копії наказу, проте свідоме ухиляння позивача від отримання рекомендованої пошти, переховування і відмову виходити до членів комісії (які здійснили виїзд до нього додому) для ознайомлення з наказом було неможливим з вини самого позивача; 6) щодо забезпечення допуску [PERSON] до роботи за посадою відповідно до судового рішення про поновлення на роботі, тобто фактично допустити його до виконання трудових обов`язків, надати можливість виконувати роботу, якою він займався раніше, слід зауважити, що ще з 01.10.2020 Приморської дільниці, начальником якої був [PERSON] , фактично не існує в штатному розписі Басейнового управління водних ресурсів нижнього [PERSON] . Через те, що в особовій справі [PERSON] були вказані різні адреси, з метою запобігання маніпуляціям з його боку, рекомендовані листи з повідомленням були направлені за всіма вказаними адресами. Крім того, на кожному листі фіксується номер мобільного телефону адресата, за яким працівники Укрпошти повідомляють його про надходження листа. В підсумку відомо, що жоден лист не був отриманий [PERSON] , у тому числі і надісланий за адресою [ADDRESS] , що свідчить про те, що [PERSON] навмисно не отримував листи і не виходив на зв`язок з БУВР нижнього [PERSON] . Враховуючи викладене вище, звільнення позивача було проведено з дотриманням норм трудового законодавства, а його вимоги про поновлення на роботі є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи. 24.02.2025 року представник позивача [PERSON] надала до суду додаткові пояснення, згідно яких зазначила, що кількість робочих днів за період з 30.09.2020 року по 28.02.2025 року складає 1138 робочих днів. Середньоденна заробітна плата становить: 13 368 грн / 44 дні = 303,81 грн. Отже, загальна сума стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає: 1138 робочих днів * 303,81 грн. = 345 735, 78 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. В останнє судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про закінчення розгляду справи за її відсутності та відсутності позивача. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 05.12.1990 року, 08.05.2020 року відповідно до наказу начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 07.05.2020 року № 71-ОС, [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду начальника Приморської дільниці БУВР нижнього [PERSON] за переведенням з Приморського управління водного господарства, яке було реорганізоване та приєднане до БУВР нижнього Дніпра (наказ в. о. голови Державного агентства водних ресурсів України від 03.02.2020 року №85). Наказом начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 14.08.2020 року № 211-ОС позивача звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов`язків. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області у справі №654/3632/20 від 29.06.2021 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 14.08.2020 року №211-ОС «Про звільнення [PERSON] »; зобов`язано Басейнове управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2020 по 29.06.2021 включно у розмірі 92 434, 74 грн.; скасовано запис в трудовій книжці [PERSON] від 05.12.1990 року про звільнення за систематичне невиконання без поважних причини посадових обов`язків за п. 3 ст. 40 КЗпП України та зобов`язано зробити новий запис про звільнення [PERSON] з посади начальника Приморської дільниці БУВР нижнього [PERSON] у зв`язку із ліквідацією (реорганізацією) Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Постановою Херсонського апеляційного суду у справі №654/3632/20 від 09.10.2021 року рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 29 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі та про скасування запису в трудовій книжці із внесенням в трудову книжку нового запису про звільнення [PERSON] з посади начальника Приморської дільниці БУВР нижнього [PERSON] у зв`язку із ліквідацією (реорганізацією) Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким поновлено [PERSON] на посаді начальника Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього [PERSON] з 14 серпня 2020 року. З пояснень представників позивача в судовому засіданні вбачається, що на підставі судового рішення було позивачу видано виконавчий лист про поновлення на роботі, який передано на примусове виконання до ВДВС, яке підлягало негайному виконанню. Позивач не цікавився виконанням рішення, не вчиняв будь-яких дій, направлених на з`ясування обставин щодо виконання судового рішення. З попереднім своїм представником позивач втратив зв`язок і тільки після його звернення до адвоката у 2023 році стало відомо, що наявний наказ від 19.10.2021 року про поновлення на роботі позивача і його звільнення, який він оскаржує. Вважали, що строк оскарження наказу про звільнення не пропущено. 09.11.2023 року представник позивача [PERSON] звернулася через офіційну електронну пошту до Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра із адвокатським запитом, у якому просила повідомити чи виконано Басейновим управлінням водних ресурсів нижнього [PERSON] станом на цей час у повному обсязі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області у справі №654/3632/20 від 29.06.2021 року з урахуванням постанови Херсонського апеляційного суду у справі №654/3632/20 від 09.10.2021 року; якщо так надати цьому документальне підтвердження; чи виплачений [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2020 по 29.06.2021 р. включно у розмірі 92 434, 74 грн.; чи поновлено [PERSON] на посаді начальника Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього [PERSON] з 14 серпня 2020 року; якщо ні з яких правових підстав. Згідно відповіді Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра від 16.11.2023 року, повідомлено, що Басейним управлінням водних ресурсів нижнього Дніпра станом на цей час у повному обсязі виконано рішення Голопристанського районного суду Херсонської області у справі №654/3632/20 з урахуванням постанови Херсонського апеляційного суду у справі №654/3632/20 від 09.10.2021 року. [PERSON] виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2020 року по 29.06.2021 року включно. [PERSON] поновлено на посаді начальника Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра з 14 серпня 2020 року. Також, до відповіді доданий наказ Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра від 19.10.2021 року №407-ос, відповідно до якого [PERSON] поновлено на посаді начальника Приморської дільниці з 14.08.2020 року, та звільнено з у зв`язку зі скороченням штату працівників з 30.09.2020 року. 15.12.2023 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Клопотання про поновлення на роботі не подав, та як сторона позивача вважала, що строк на його оскарження рахується з дня отримання представником копії наказу. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно з частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 цього Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації). Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Судом встановлено, що відповідачем надано повідомлення від 29.07.2020 року про повідомлення позивача, на підставі наказу БУВР нижнього Дніпра «Про оптимізацію структури апарату БУВР нижнього Дніпра» від 28.07.2020 року №99, про можливе скорочення його посади та звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України 30.09.2020 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. З зазначеним наказом позивача повідомлено під особистий підпис 30.07.2020 року. Таким чином, повідомлення про можливе скорочення було надано повивачу вчасно, що підтверджується виконання однієї з вимог законодавства. Проте відповідачем не виконано обов`язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України, а саме не запропонував позивачу наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, а тому порушена процедура скорочення працівників. В матеріалах справи відсутні докази, що позивачеві пропонували інші посади. Належних доказів протилежного під час розгляду справи відповідачем суду не представлено. В постанові Великої палати Верховного Суду від 28 серпня 2024 року у справі №641/1334/23 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд заначив наступне: «виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи. Отже, відповідачем не було виконано обов`язку з працевлаштування працівника під час скорочення штату, а саме не запропоновано одночасно з дня попередження про вивільнення до дня звільнення перелік всіх вакантних посад. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Таким чином, звільнення [PERSON] відбулося з порушенням законодавства. Проте, [PERSON] пропущено місячний строк на звернення до суду з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, так як з позовом до суду звернувся 15.12.2023 року і клопотання про поновлення цього строку нею не заявлено. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. В абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20). Як встановлено судом, постановою Херсонського апеляційного суду від 09.10.2021 року у справі № 654/3632/20 [PERSON] поновлено на посаді начальника Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра з 14 серпня 2020 року. На виконання зазначеного судового рішення відповідачем видано наказ від 19.10.2021 року № 407-ос, яким позивача поновлено на посаді з 14.08.2020 року та звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату працівників з 30.09.2020 року. Отже, оскаржуваний позивачем наказ про звільнення був виданий 19.10.2021 року, а звільнення відбулося з 30.09.2020 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує факту виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Більше того, з відповіді Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра від 16.11.2023 року, наданої на адвокатський запит представника позивача, вбачається, що позивачу було відомо як про факт поновлення на посаді, так і про подальше звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Таким чином, не пізніше 16.11.2023 року позивач достеменно знав або повинен був знати про наявність наказу про його звільнення, а отже саме з цього моменту у нього виникло право на звернення до суду за захистом порушеного права. Однак із позовом до суду [PERSON] звернувся лише 15 грудня 2023 року, тобто з пропуском встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України місячного строку звернення до суду у справах про звільнення. Клопотання про поновлення строку звернення до суду позивачем не заявлялося, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин його пропуску суду не надано. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем без поважних причин пропущено встановлений законом строк звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed