Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

11 грудня 2016 року позивач КОНЦЕРН «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] . Позивач у період з 01.10.2016 року по 31.03.2019 року надав відповідачу послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води проте, відповідач не здійснює оплату за отримані послуги, у зв`язку з чим заборгованість складає 23070 гривень 72 копійки. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.10.2016 року по 31.03.2019 року в розмірі 23070 гривень 72 копійки, крім того, судовий збір у сумі 1921 гривня 00 копійок. Відповідачем в особі свого представника адвоката Писаренка С.Ю. поданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнав у повному обсязі. Зазначає, що [PERSON] не є єдиним власником квартири, а володіє лише 2/3 частками цієї квартири на підставі свідоцтва про право спадщину за законом від 13.01.2015 власниками майна після смерті його матері [PERSON] , стали: [PERSON] - 2/3 частки квартири та [PERSON] 1/3 частки квартири. Надалі між власниками були спори з приводу користування цим майном. Так [PERSON] перешкоджали у доступі в квартиру, тож він не міг користуватися у зазначений період часу комунальними послугами у квартирі взагалі. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі № 333/3733/18 від 21 лютого 2019 року усунуто [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою шляхом його вселення в зазначену квартиру та встановлено порядок користування квартирою. Виділено [PERSON] у користування житлову кімнату № 1 площею 13,6 кв.м., виділено [PERSON] у користування житлові кімнати № 2 площею 17,0 кв.м. та № 3, площею 11,9 кв.м., загальною площею 28,9 кв.м.; залишено у спільному користуванні співвласників службові та підсобні приміщення кухню, ванну кімнату, туалет, коридор. Постановою Запорізького апеляційного суду від 16.04.2019 рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2019 залишено без змін. Також в подальшому [PERSON] розділив особові рахунки з [PERSON] для впорядкування правовідносин користування теплопостачанням та оплати за наступні періоди здійснюються за окремими особовими рахунками - окремо на ім`я [PERSON] особовий рахунок [NUMBER] на площу 39,7 кв.м. та на ім`я [PERSON] особовий рахунок [NUMBER] на площу 24,4 кв.м. Крім того, у випадку задоволення позовних вимог просив суд застосувати позовну давність, звертав увагу на те що позивач звернувся з позовними вимогами до відповідача частково за межами строку на звернення до суду. Також зазначав, що відповідач з 2018 року є інвалідом ІІ групи, тож з нього не може бути стягнутий судовий збір. Також представником відповідача у письмових заявах до суду зазначалось, що 14.05.2024 ухвалою суду заочне рішення суду від 24.02.2020 було скасоване, справу призначено до нового розгляду. Водночас на підставі цього заочного рішення суду Комунарським ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо боржника [PERSON] були відкриті виконавчі провадження № 74091334 та № 74329223 про стягнення боргу з нього на користь Концерну «МТМ», які в подальшому закрито через скасування заочного рішення суду. У відповідь на адвокатський запит Комунарським ВДВС у м. Запоріжжі ПМУЮ (м. Одеса) 04.06.2024 надано інформацію (за вих.№52935/7 від 04.06.2024) щодо стану виконання виконавчих листів, виданих на підставі скасованого заочного рішення № 333/7042/19 від 24.02.2020. Так за інформацією виконавця з [PERSON] в межах виконавчого провадження № 74091334 було стягнуто 4165,82 грн. З цих коштів 3269,83 грн. було перераховано 29.04.2024 (платіжне доручення № 29128) на користь КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ». Просив зазначену суму стягнення врахувати у разі винесення рішення про задоволення позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача Герман А.І. позов підтримала у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Писаренко С.Ю. проти задоволення позову заперечив у повному обсязі на підставах зазначених стороною відповідача у письмових заявах. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через свого представника. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача та відзив на позов, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяви представників позивача та відповідача, приходить до наступного. Відповідно до ч. 2ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факт и та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 2/3 частини квартири [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право спадщину за законом від 13.01.2015, виданим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. за № 5348. Також спадкоємцем та власником 1/3 частки квартири на праві спільної часткової приватної власності є [PERSON] , що також зазначено у вказаному свідоцтві. Загальна площа квартири 67,12 кв.м., житлова 42,5 кв.м. Централізоване опалення в квартирі117 у будинку [ADDRESS] здійснюється КОНЦЕРНОМ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ». Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України «Про теплопостачання» і «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, житловим законодавством та договором. Відповідно до ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Відповідно до ч. 1-4 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно ч. 3 ст.11, ч. 2 ст.509 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За правилами ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п.1 Правил «Про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», ці правила регулюють правовідносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. За таких обставин, з урахуванням наведених норм права зобов`язання по оплаті послуг з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення несе користувач/власник житлового будинку, квартири, як споживач. На підставі п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630, плата за надані послуги вноситься щомісячно. Згідно ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 68 ЖК України, наймачі (власники) зобов`язані своєчасно вносити оплату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст.1213 ЦК України відповідач повинен відшкодувати вартість безпідставно набутої теплової енергії. Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які виразились в порушенні строків та порядку оплати послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, позивач зазнав збитків, які підлягають відшкодуванню. Наданий стороною позивача в обґрунтування своїх позовних вимог розрахунок заборгованості складений з чітким зазначенням суми заборгованості за кожен місяць отримання споживачами централізованого опалення, а тому приймається судом та покладається в основу рішення, оскільки будь-якого іншого розрахунку чи обґрунтованого заперечення проти зазначеного розрахунку відповідачем не надано. За період з 01.10.2016 року по 31.03.2019 року було спожито надані позивачем послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у приміщення квартири [ADDRESS] на загальну суму 23070,72 копійки, що підтверджується довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та розрахунком суми боргу позовних вимог. В той же час позивач не звернув увагу, що вказане приміщення не перебуває повністю у власності відповідача [PERSON] , який є власником лише двох третій часток квартири на праві спільної часткової власності, відтак виконання зобов`язань по оплаті центрального теплопостачання не може бути покладене на нього у повному обсязі. Водночас власник однієї третьої частки квартири [PERSON] відповідачем у справі залучена не була, позовні вимоги до неї щодо оплати комунальних послуг позивачем не висувалися. Відтак позивачем належним чином не обґрунтовані підстави стягнення з [PERSON] заборгованості за комунальні послуги по одній третій частці іншого власника квартири [PERSON] , отже стягненню підлягає сума заборгованості пропорційно до частки, яка перебуває у власності відповідача, а саме дві третіх від суми боргу. Суд відхиляє доводи відповідача щодо того, що той не зобов`язаний оплачувати комунальні послуги по вказаній квартири, так як відповідач протягом 2016-2019 років не мав доступу до зазначеного приміщення через конфліктну ситуацію з іншим співвласником і був вселений до квартири за рішенням суду, так як власність зобов`язує нести всі витрати по утриманню належного особі майна в будь-якому випадку, незалежно від того, чи проживав відповідач у квартирі у зазначений період часу чи ні. Також суд за заявою позивача застосовує до вказаних правовідносин положення статті 256 Цивільного кодексу України щодо позовної давності з огляду на таке. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За положеннями статті 267 ЦК України передбачені наступні наслідки спливу позовної давності: 1. Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. 2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач звернувся до суду з позовом 11.12.2019 та просив суд задовольнити вимоги про стягнення боргу у сумі 23070,72 грн. за період з 01.10.2016 по 31.03.2019, тобто за три роки та два місяці. Таким чином загальна трирічна позовна давність на стягнення боргу складає строк у 36 місяців, тобто з 01.12.2016 року по 11.12.2019, а строк звернення до суду за стягненням заборгованості за період з 01.10.2016 по 30.11.2016 пропущений позивачем у зв`язку зі спливом позовної давності. Так згідно наданого позивачем розрахунку за жовтень та листопад 2016 року було нараховано відповідно 1306,87 грн. та 521,28 грн., а разом у сумі 1 828,15 грн. (з 23070,72 грн. загальної суми), нарахованих за період з 01.10.2016 по 30.11.2016 нараховані позивачем поза межами трирічного строку позовної давності. Відтак стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості з урахуванням позовної давності за період з 01 грудня 2016 року по 31 березня 2019 року, та частки відповідача у вказаній квартирі (23070,72 - 1 828,15) *2/3= 14 161,71 грн. Крім того, суд враховує, що на виконання заочного рішення суду по цій справі 3269,83 грн. було перераховано Концерну «МТМ» Комунарським ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що підтверджується листом за вих.№52935/7 від 04.06.2024, стягнутих з [PERSON] під час примусового виконання заочного рішення суду по цій справі від 24.02.2020, яке було в подальшому скасовано ухвалою суду від 14.05.2024. Отже стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості 14 161,71 - 3269,83 = 10 891 гривень 88 копійок, яка є документально підтвердженою, нормативно обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільнені особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідача [PERSON] з 2018 року є інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням інваліда війни та Довідкою до Акту огляду МСЕК серії АВ № 0968920 від 28.11.2018. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі КОНЦЕРН «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» сплатив судові витрати при розгляді справи, а саме: судовий збір у сумі 1921 гривні 00 копійок. Відтак пропорційно до задоволених позовних вимог 1179 гривень 34 копійок підлягають компенсації позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial