Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

07.11.2025 року до суду надійшла позовна заява ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якій просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» заборгованість за договором позики № 8751 від 01.05.2018 р. в розмірі 21209,58 грн., сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 01.05.2018 р. між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» (23.06.2025 р. назву було змінено на ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ») за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 8751 від 01.05.2018, за умовами якого відповідачка отримала позику в розмірі 4200,00 грн. на умовах строковості, поворотності та оплатності. Всупереч вимогам договору позики відповідачка не виконала своїх зобов`язань належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 21209,58 грн., з яких: 4200,00 грн. заборгованість за позикою, 17009,58 грн. заборгованість по процентам та комісією за користування позикою, що і стало підставою для звернення до суду. 02.12.2025 р. від представника відповідачки [PERSON] адвоката Яценко А.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідачем частково визнаються позовні вимоги ТОВ «ФК Гелексі», а саме в частині стягнення суми за договором позики №8751 від 01.05.2018 в розмірі - 4200 грн. та судового збору в сумі 2423 грн. В іншій частині позовні вимоги не визнаються відповідачем оскільки вони є безпідставними і такими, що не відповідають нормативно-правовим актам виходячи з наступного. Позивачем не доведено належними та достовірними доказами, що відповідач уклав кредитний договір. Позивачем не доведено, що сторони дійшли згоди щодо умов саме цього договору, підписали та відповідно уклали договір позики №8751 від 01.05.2018 року. Виписку по рахунку на підтвердження факту перерахунку первісним кредитором коштів по договору позики позивачем до суду не надано, отже, не доведено факт отримання відповідачем грошових коштів за вказаним договором в сумі 4200 грн., а отже підстави для повернення позики відсутні. Також зазначає, що позивачем неправомірно нараховано і стягується заборгованість за відсотками, оскільки відсотки нараховані поза межами строку кредитування, визначеного договором, безпідставні. Таким чином, правові підстави для стягнення заборгованості за загальною заборгованістю в тому числі основної позики в сумі 4200 грн., відсотках в сумі 12,18 грн., 1827 грн. - комісійної винагороди а всього в сумі 6039,18 грн. (із зазначеною Позивачем на суму 21209,58 грн.) відсутні. Стосовно стягнення витрат на правову допомогу у сумі 5000 грн., то такі витрати є надмірно завищеними та взагалі не доведеними належними та достовірними доказами. Вважає, що заявлений розмір правничої допомоги та відповідно обсяг наданих послуг і виконаних робіт саме у рамках даної справи нічим не підтверджено, відсутні докази 583/5283/25 надання правничих послуг по цій справі. Разом з тим, навіть за умови припущення надання послуг по цій справі заявлений розмір витрат на правничу допомогу є дуже завищеним та неспівмірним зі складністю даної справи та виконаних адвокатом робіт. Дана справа та оформлений позов є нескладною категорією справ. Вважає позовні вимоги в частині стягнення процентів та витрат на правничу допомогу незаконними та необгрунтованими, тому просить суд відмовити в задоволенні позову в цій частині. 02.12.2025 р. від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій просить позовні вимоги ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «ФК «Гелексі» визначають порядок і умови надання товариством грошових коштів у позику. Правила розміщені на сайті товариства за посиланням: https://cashinsky.ua у загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою Товариства до укладення договору. Отже послідовність дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію. При цьому, з наданого позивачем алгоритму укладення договору позики вбачається, що без ознайомлення з Умовами надання коштів у позику, подальше укладення електронного договору позики на сайті є неможливим, зокрема, обов`язковим є проставлення клієнтом чекбоксу «з умовами договору позики згоден». Заповненням анкети-заяви, позичальник підтверджує прийняття ним відповідних умов надання позики, а також засвідчує, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Таким чином, виконавши послідовно дії в інформаційній системі, яку використовує ТОВ «ФК «Гелексі», вважається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Завершальним етапом укладення договору позики є його підписання сторонами. Використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства. Наголошує, що довідка ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» містить ключові реквізити (платник, отримувач за іменем, дата, сума, номер транзакції) і у сукупності з договором та розрахунком є належним доказом надходження коштів. Отже, грошові кошти було перераховано на картковий рахунок Відповідача. Відповідач у відзиві не надав жодного документа, який би доводив, що карта з наведеним у довідці маскуванням належить іншій особі або що перерахування здійснено з інших підстав. Також зазначає, що із умов договору вбачається, що сторони передбачили міру відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту на лояльних умовах, шляхом нарахування комісії за період після закінчення строку кредитування, коли боржник продовжує користуватись позикою. Отже, кредитним договором було передбачено комісію як плату, яка встановлюється за користування позикою після настання строку погашення. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість Відповідачем у встановлений договором строк не погашено. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, в письмовій заяві просить розглянути справу без участі представника, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлені належним чином. В судове засідання сторони не з`явились, про час і місце судового засідання повідомлені. В зв`язку з чим справа розглядається відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у відсутність учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 01.05.2018 р. між ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] був укладений договір позики № 8751. Згідно з умовами даного договору відповідач отримала позику на наступних умовах: сума позики - 4200,00 грн.(п. 1.1.1 договору); плата за користування позикою у вигляді: процентів складає 0,01 % в день від поточного залишку позики, комісії складає 1,5 % в день від початкового розміру позики відповідно до п.п. 1.1.1 Договору (п.1.1.2 договору); строк повернення позики (термін платежу) 30 травня 2018 р. (п.1.1.5 договору) (а.с. 6-12). Згідно ст. 1046 ЦК України За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 ст. 639 ЦК України). Нормою ст. 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає порядок укладення електронного договору. Так пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що договір позики № 8751 від 01.05.2018 р. між [PERSON] та ТОВ «ФК ГЕЛЕКСІ» укладено та підписано сторонами в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора 27272062. Таким чином, кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами даного правочину. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, не доведено, що вона не використовувала одноразовий ідентифікатор для підписання електронної форми кредитного договору, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. 01.05.2018 р. ТОВ «ФК «Гелексі» виконано свої зобов`язання за договором та перерахувало на картку відповідачки № [NUMBER] кредитні кошти в сумі 4200,00 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» № 8751 від 01.09.2025 р. (а.с. 17). Згідно інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк», на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) банком було емітовано платіжну картку № [NUMBER] , 01.05.2018 р. на дану платіжну картку було зараховано платіж у сумі 4200,00 грн. (а.с. 75-76). Доказів того, що банківська картка з відповідним номером [PERSON] не належить, матеріали справи не містять. Отже, позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору та отримання [PERSON] кредитних коштів у сумі 4200,00 грн. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, своєчасно кредитні кошти та відсотки товариству не повернула, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором позики № 8751 від 01.05.2018 р. [PERSON] має заборгованість в загальному розмірі 22784,35 грн., з яких сума простроченої позики 4200,00 грн., сума прострочених відсотків 62,58 грн., сума прострочених комісій 16947,00 грн., штрафні санкції 1574,77 грн. (а.с. 13-15). Оскільки Договір позики № 8751 від 01.05.2018, укладений між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] , у встановленому законом порядку недійсними не визнавався, суд доходить висновку про те, що між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] як позичальником, виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом, сторона відповідача зазначає, що позивачем неправомірно нараховано і стягується заборгованість за відсотками, оскільки відсотки, нараховані поза межами строку кредитування, визначеного договором, безпідставні. Згідно умов п. 2.1 договору позики №8751 строк дії договору - до повного його виконання Позичальником зобов`язань. Згідно умов п. 4.1 договору позичальник зобов`язується повністю повернути Позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором, не пізніше 30 травня 2018 року. Згідно п.3 Паспорту позики споживчого кредиту строк кредитування визначено до 30.05.2018 року. Згідно п.5 Паспорту позики споживчого кредиту встановлено порядок повернення кредиту із зазначенням до 30.05.2018 року із сумою 6039,18 грн. Тобто нарахування відсотків за договором поза межами цих дат є незаконним. Відповідно до ч.1 ст. 1048 та частини першої ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Цей висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12. Відповідно до п. п. 1.1 1.1.5 укладеного між сторонами договору позики за Договором Позикодавець надає Позичальнику позику, а Позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк: сума позики 4200,0 грн.; плата за користування позикою у вигляді: процентів (надалі за текстом іменується «процентна ставка» в усіх відмінках) складає 0,01% (одна сота відсотка) в день від поточного залишку позики; комісії (надалі за текстом іменується «комісійна винагорода» в усіх відмінках) складає 1,5 % в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору; нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Нарахування комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Строк повернення позики (термін платежу): 30 травня 2018 р. Відповідно до п. 2.1 договору строк дії договору до повного виконання позичальником зобов`язань за договором. Також сторони погодили, що сторони несуть відповідальність за порушення умов цього договору згідно чинного законодавства України та цього договору (п. 5.1). Відповідно до п. 5.3 договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати Заборгованості, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення. Як вбачається з матеріалів справи, боржником неналежним чином виконувалися кредитні зобов`язання. При цьому, позичальник добровільно погодився на дані умови кредитного договору, шляхом його підписання. Також боржник своїм підписом засвідчила, що укладаючи договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими (8.8). Згідно з ч.1-2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1.ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі № 910/1238/17 касаційний суд дійшов такого висновку: «проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплат врегульований ч.1 ст.1048 ЦК України. Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування». Позивач у відповіді на відзив зазначив, що із умов договору вбачається, що сторони передбачили міру відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту на лояльних умовах, шляхом нарахування комісії за період після закінчення строку кредитування, коли боржник продовжує користуватись позикою. Отже, договором позики було передбачено комісію як плату, яка встановлюється за неправомірне користування чужими грошовими коштами після настання строку погашення. Як зазначалося вище, сторони в кредитному договорі узгодили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення. Таким чином, у позивача наявні всі правові підстави для стягнення комісійної винагороди як в межах строку його дії, так і після спливу строку кредитування (відповідно до ст. 625 ЦК України). Однак, суд не погоджується з нарахуванням відсотків, передбачених п. 1.1.2.1 договору в розмірі 0,01 % в день від поточного залишку позики після спливу строку кредитування, оскільки згідно п. 4.3 договору проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику до строку повернення позики, зазначеному п.п. 1.1.5 договору включно. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню відсотки за користування позикою за період з 01.05.2018 р. по 30.05.2018 р. в сумі 12,18 грн. та комісійна винагорода за період з 01.05.2018 р. по 30.05.2018 р. в сумі 1827 грн. (63 грн. х 29 днів) та за період з 30.05.2018 р. по 26.09.2018 р. в сумі 15120,00 грн. ( 126 грн. х 120 днів). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Договір, укладений з відповідачем [PERSON] у встановленому порядку недійсним не визнаний, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаного правочину. У цій справі позичальник не довів належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених договором, презумпція правомірності якого не спростована. Фактично, порушене право кредитора залишилось незахищеним, а тому підлягає захисту в судовому порядку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики № 8751 від 01.05.2018 р. в розмірі 21159,18 грн. (4200,00 грн. + 12,18 грн. + 1827,00 грн. + 15120,00 грн.). Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень Глави 8 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надані: Договір про надання правничої допомоги від 09.07.2025 р.; акт № 8751 від 01.09.2025 р. наданих послуг правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги від 09.07.2025 р.; довіреність від 09.07.2025 р. (а.а. 18-20, 22). Оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката Рудзей Ю.В., суд виходить з наступного. У акті № 8751 наданих послуг правничої допомоги зазначено, що адвокатом Рудзей Ю.В. здійснено таку роботу: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій 1 год. 1000,00 грн.; складання позовної заяви 3 год. 3000,00 грн., формування додатків до позовної заяви 1 год. 1000,00 грн., разом 5000,00 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З огляду на викладене, враховуючи обставини справи, надані стороною позивача докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також враховуючи, що дана цивільна справа не є справою значної складності, об`єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) є незначним, суд дійшов висновку, що заявлений стороною позивача розмір вартості послуг за правничу допомогу у загальній сумі 5000,00 грн. є завищеним і неспівмірним із предметом даного позову, в зв`язку з чим наявні підстави для застосування положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 3000,00 грн. Крім того, при подачі позовної заяви до суду позивачем був сплачений судовий збір в сумі 2422,40 грн. (а.с. 5). Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволено частково, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача в рахунок відшкодування судових витрат 5409,38 грн. ((2422,40 грн. +3000,00 грн.) х 99,76 %). На підставі викладеного, ст.ст. 207, 517, 526, 1048, 1049, 1077 ЦК України,

Outcome: partial