Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивований тим, що з 13.11.1990 позивач з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07.11.2024. Під час перебування у шлюбі з 1993 року по 2016 рік за спільні сумісні кошти подружжя побудувало житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на який видано на ім`я відповідачки. Вказаний будинок з господарськими будівлями та спорудами побудовано подружжям на земельній ділянці кадастровий номер 0510137000:03:053:0126, площею 0, 1000 га, належній відповідачці на праві особистої приватної власності внаслідок безоплатної приватизації на підставі рішення виконкому ВМР № 1418 від 25.12.1997. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про визнання спільним сумісним майном подружжя житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та його поділу шляхом визнання права власності на частку за кожною із сторін. Також позивач просив визнати за ним право власності на частку земельної ділянки площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0510137000:03:053:0126, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.11.2025 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано відповідачці надати відзив на позов та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений вищевказаним судовим рішенням, від відповідачки відзив на позов не надійшов. Водночас, 17.11.2025 від відповідачки на адресу суду надійшла заява від 13.11.2025 про визнання нею позовних вимог. Ухвалою суду від 09.12.2025 витребувано з Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» матеріли інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок [ADDRESS] . 17.12.2025 на адресу суду надійшли витребувані докази. Позивач та відповідачка в підготовче засідання не з`явились, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Водночас, в матеріалах справи містяться заяви учасників справи про розгляд справи у їх відсутність. Враховуючи заяви позивача та відповідачки, а також положення ст.ст. 198, 223 ЦПК України, суд постановив провести підготовче засідання у відсутність учасників справи (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу засідання). Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом, з метою з`ясування чи не суперечить визнання відповідачкою позовних вимог закону та чи не порушує таке визнання прав, свобод чи інтересів інших осіб, встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 13.11.1990 м/в ЗАГС м. Вінниця, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб 13.11.1990, актовий запис № 3499. Прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] . (а.с. 19) Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 10.01.2025 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 07.11.2024, актовий запис № 653. (а.с. 7) Згідно свідоцтва про право приватної власності на будівлю № [NUMBER] від 18.02.1998, [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS] . (а.с. 8) З повідомлення Управління містобудування і архітектури Вінницької міської ради № П-1057 від 18.04.2006 вбачається, що згідно рішення міської ради від 26.12.1996 № 1044 надано земельну ділянку [PERSON] по [ADDRESS] , площею 1 000 м2, в постійне користування, а від 08.11.2000 одній з вулиць в районі вулиці Примакова присвоєно назву « [INFO] ». Домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 9) Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 375205 від 01.08.2007, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] ), площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0510137000:03:053:0126, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. (а.с. 10) Відповідачкою визнано, що будинок, який є предметом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя; земельна ділянка, яка є предметом спору і на якій розміщений спірний будинок, набута відповідачкою безоплатно із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, відповідно належить їй на праві особистої приватної власності, що вбачається із змісту заяви від 13.11.2025 (одержано судом 17.11.2025). Судом не встановлено наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно, що є предметом спору. Сторонами по справі не повідомлено суду про укладення між подружжям шлюбного договору. Таким чином судом, у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, встановлено, що визнання позовних вимог відповідачкою є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає за можливе визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] та поділити його шляхом визнання права власності за кожним з них на частку житлового будинку [ADDRESS] . Також, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на частку земельної ділянки загальною площею 0, 1000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0510137000:03:053:0126, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тим самим задовольнивши визнаний відповідачкою позов. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна. Відповідно до положень ст. 176 ЦПК України у даному спорі ціна позову визначається дійсною вартістю майна на момент звернення до суду. Згідно ч. 2 ст. 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. За встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що позивач при зверненні до суду мав би сплатити максимальний розмір судового збору відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», що складає 15 140, 00 гривень. Водночас, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). При цьому судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи встановлену судом при вирішенні справи ціну позову, звільнення позивача на момент звернення до суду від сплати судового збору, визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, а також положення ч. 1 ст. 141 і ч. 1 ст. 142 ЦПК України, з відповідачки в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 7 540, 00 гривень. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищевикладенета

Outcome: approved