Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до відповідачів про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги, визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна, вселення та виселення. Вимоги позову обґрунтувала тим, що вона з весни 2011 року [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] . [INFO] спадкодавець [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 10.10.2017 року, виданого Одеським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №10314. Як зазначила позивачка у своєму позові, вона [PERSON] , є спадкоємцем 4-ї черги фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом з спадкодавцем, а спадкоємців попередніх черг немає. На час відкриття спадщини [PERSON] проживала в належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS] . 01 лютого 2018 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Сегеченко І.М. із заявою про прийняття спадщини за померлою. На підставі заяви позивача [PERSON] нотаріусом заведено спадкову справу №2/2018 від 07.02.2018 року, номер у спадковому реєстрі 61974431 до майна померлої [PERSON] . Надалі [PERSON] отримала від нотаріуса листа № 84/02-14 від 07.03.2018 року, в якому їй роз`яснено про необхідність звернутися до суду для встановлення факту проживання з померлою однією сім`єю понад 5 років. Як зазначила [PERSON] - [PERSON] була кумою, давньою та близькою знайомою її батьків. В неї не було дітей та чоловіка, її брати, сестри та єдина племінниця давно померли, а тому, за таких трагічних обставин у померлої не залишилося прямих родичів та людей, які могли б піклуватися про неї, надавати необхідну допомогу. Через похилий вік [PERSON] не мала можливості самостійно забезпечити власне існування, утримання себе, а тому вона потребувала постійної допомоги. В 2010 році [PERSON] взяла на себе відповідальність по догляду за [PERSON] , допомогала їй в побуті, забезпечувала усім необхідним, у тому числі ліками, які вона мала приймати для лікування та профілактики хвороб, здійснювала платежі за квартиру та брала на себе усі витрати пов`язані з побутом, до самої її смерті. З весни 2011 року [PERSON] стала постійно проживати разом із [PERSON] однією сім`єю та вести спільний побут. Вони зробили необхідний ремонт квартири, в якій мешкали за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується чеками на придбання будівельних матеріалів, техніки, меблів та іншого майна; квитанціями про сплату комунальних послуг. Копії квитанцій про сплату комунальних послуг та чеків на придбання будівельних матеріалів, техніки, меблів та іншого майна. [PERSON] при здоровому глузді, повністю контролюючи та розуміючи свої дії вважала [PERSON] своєю родичкою, вони жили дуже дружно та спокійно. Разом робили ремонт квартири та купляли речі, спільно здійснювали покупки продуктів, утримували побут тощо. Як зазначалося, [INFO] померла спадкодавець - [PERSON] . Після її смерті [PERSON] отримала свідоцтво про смерть та всі необхідні для поховання документи. Власними силами та за власні кошти [PERSON] здійснила поховання померлої, поминальний обід, про що свідчать відповідні письмові докази. Враховуючи дані обставини [PERSON] вважає себе спадкоємцем 4-ї черги. Спадковим майном є квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій вони мешкали разом. Після звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, [PERSON] стало відомо, що вже після смерті спадкодавиці право власності на дану квартиру було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 06/832 нерухомого майна від 25.06.1997 року, оформленого через Одеську Універсальну Товарну біржу. Як зазначила позивачка, покійна ніколи не продавала та не мала наміру продавати та ніколи не відчужувала вказану квартиру, не ставила свій підпис на договорі купівлі - продажу нерухомого майна. Це було її єдине житло. Окрім того, всі особисті рахунки були відкриті на покійну [PERSON] та до моменту смерті вони проживали разом в цій квартирі. Всі оригінали документів на квартиру постійно знаходились у позивача. З відповіді, наданої КП «Бюро Технічної Інвентаризації» Одеської міської ради від 16.01.2018 року № 300-11/107 вбачається, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи та запису в реєстраційної книзі № 346 за станом на 31.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . При відсутності реєстрації БТІ та для реєстрації права власності за [PERSON] зазначений договір повинен був в судовому порядку визнаний дійсним. Враховуючи зазначене в позовній заяві, позивачка [PERSON] просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 14 серпня 2019 року суддею прийнято до свого розгляду зазначену цивільну справу в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. (т.1, а.с. 139,140). Відповідачем [PERSON] в лютому 2020 року надано відзив на позовну заяву. Відповідач заперечував проти задоволення позову в повному обсязі за недоведеністю. (т.2, а.с. 1.2). Ухвалою суду від 17 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову. (т.2, а.с. 246). Позивачка та її представник в судове засідання не прибули, про розгляд справи обізнані належним чином, у відповідність зі ст.131 ЦПК України причин неявки суду не сповістили та з клопотанням про відкладення розгляд справи не звертались. Представник позивача адвокат Гроза І.В. неодноразово приймала участь в судових засіданнях та зверталась з різними заявами. В судовому засіданні від 29.07.2025 року представник позивачки адвокат Гроза І.В. просила визнати явку позивачки обовязковою, не пояснив суду в чому полягають причини такого клопотання та чому на виклики суду позивачка не зявляється, потім було оголошено перерву для явки в судове засідання безпосередньо позивачки [PERSON] , остання взагалі ніколи не зявлялась на засідання суду, з заявами про будь-які перешкоди у явці до суду не зверталась. Після судового засідання від 29.07.2025р. сторона позивача ані позивачка [PERSON] , ані її адвокат Гроза І.В. в судові засідання не зявлялись без поважних причин. Представник відповідача ОМР Корнійчук М. М. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, свою правову позицію висловив в відзиві на позовну заяву в котрому просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про розгляд справи обізнаний належним чином, причин неявки суду не сповістив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався. Щодо неявки сторони позивача в судове засідання суд зазначає наступне. Рівність сторін є одним з невід`ємних елементів поняття справедливого судового розгляду. Вона вимагає, аби кожна сторона бачила, що їй надано розумні можливості представити свій інтерес за умов, які не ставлять її у несприятливе становище, порівняно із супротивником (Ocalan проти Туреччини [ВП], § 140, Foucher проти Франції, § 34; Bulut проти Австрії; Faig Mammadov проти Азербайджану, § 19). Вона вимагає забезпечення справедливої рівноваги між сторонами і застосовується як до цивільних, так і до кримінальних справ. Слухання може бути проведене за відсутності позивача, якщо він відмовився від права бути присутнім на слуханні. Така відмова може бути очевидною або передбачуваною з поведінки, наприклад, коли він або вона намагається ухилитися від судового розгляду (Lena Atanasova проти Болгарії, § 52). Проте будь-яка відмова від гарантій згідно зі статтею 6 повинна виконувати тест «проінформованої та усвідомленої» відмови, як це встановлено у прецедентному праві Суду (Сейдовіч проти Італії [ВП], §§ 86-87). Розумний характер тривалості провадження визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому (Boddaert проти Бельгії, § 36). Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, проте загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк» (Добертен проти Франції, § 44). Установивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості та розумності (врахування при вирішенні публічно-правового спору загальних (суспільних) інтересів). Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Викладене свідчить про можливість вирішення справи у відсутності сторони позивача. Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав представника відповідача ОМР, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] спадкодавець [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 10.10.2017 року, виданого Одеським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №10314. На час відкриття спадщини [PERSON] проживала в належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS] . З відповіді, наданої КП «Бюро Технічної Інвентаризації» Одеської міської ради від 16.01.2018 року № 300-11/107 вбачається, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи та запису в реєстраційної книзі № 346 за станом на 31.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . 01 лютого 2018 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Сегеченко І.М. із заявою про прийняття спадщини за померлою. На підставі заяви позивача [PERSON] нотаріусом заведено спадкову справу №2/2018 від 07.02.2018 року, номер у спадковому реєстрі 61974431 до майна померлої [PERSON] . Надалі [PERSON] отримала від нотаріуса листа № 84/02-14 від 07.03.2018 року, в якому їй роз`яснено про необхідність звернутися до суду для встановлення факту проживання з померлою однією сім`єю понад 5 років. Після її смерті [PERSON] отримала свідоцтво про смерть та всі необхідні для поховання документи. Власними силами та за власні кошти [PERSON] здійснила поховання померлої, поминальний обід, про що свідчать відповідні письмові докази. Дослідивши в сукупності письмові докази, пояснення позивача, вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки (ч. 2 ст. 3 СК України). Членів сімї повязують взаємні права та обов`язки. Ця ознака є найбільш вагомою для юридичного визначення поняття сімї. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сімї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Поняття «проживання однією сімєю» та «член сімї» не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сімї, проте не проживати з ним однією сімєю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сімєю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сімї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Відповідно до ч.1 ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини. Щодо вимог про визнання спадкоємцем 4 черги на спадкування, суд зазначає наступне. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), підлягають врахуванню правила частини другої статті 3 СК України про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сімєю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше пять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сімєю. Окрім цього, Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказав, що обовязковими умовами для визнання особи членом сімї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сімї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сімю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обовязки. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що стороною позивача не доведені обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Для встановлення спільного проживання однією сімєю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сімї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Не можуть вважатися належними і достатніми докази про проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю з весни 2011 року та до моменту смерті [PERSON] ( [INFO] ): - квитанції про сплату комунальних послуг [PERSON] ; - документи про участь [PERSON] в організації поховання померлої [PERSON] . Вказані документи не можуть підтверджувати і не підтверджують саме факт проживання зі спадкодавцем не менше 5 років до відкриття спадщини, що в розумінні ст. 1264 ЦК України є необхідною умовою для набуття статусу спадкоємця четвертої черги за законом однією сімєю (спільний бюджет, взаємні права та обовязки, які притаманні у сімї), а свідчать лише про знайомство зазначених громадян, про існування між ними певних стосунків і певну ступінь довіри. Щодо позовних вимог про визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна, вселення та виселення, суд їх також залишає без задоволення за недоведеністю. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обовязок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed