Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на наступне. Шлюб між ними було зареєстровано 10 листопада 2019 року відділом реєстрації населення в Борнова/Ізмір Турецької республіки, про що свідчить актовий запис № 911. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З вересня 2023 року шлюбні відносини були припинені з причини різних поглядів на життя та агресивної поведінки відповідача, яка проявлялась в тому, що відповідач постійно вчиняв дії щодо приниження її честі та гідності, безпідставно звинувачував у подружній зраді. На даний час кожен живе своїм життям та поновлювати спільне проживання не бажає. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. При цьому, враховуючи той факт, що відповідачем є особа, яка є іноземцем, то судом у відповідності до ч.1 ст.415 ЦПК України були вчиненні відповідні дії, зокрема звернення до відповідного компетентного органу іноземної держави (а.с.52-53). В судове засідання, яке було призначено на 20 січня 2026 року, позивачка, яка була належним чином повідомленою про розгляд справи, не прибула, однак, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та на задоволенні позову наполягала (а.с.65). Відповідач про розгляд справи був також повідомлений належним чином, про що свідчить квитанція про відправку поштової кореспонденції, яка, у відповідності до треку-відстеження, прибула до міжнародного терміналу країни призначення та 22 вересня 2025 року в країні Туреччина була вручена компетентній особі. Однак, станом на час розгляду справи будь-які листи від компетентного органу, в тому числі, заява безпосередньо від відповідача, на адресу суду не надходили. Тому, суд враховує ту обставину, що справа тривалий час перебуває на розгляді та судом були вчиненні всі відповідні дії щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, однак, відповідач своїми правами не скористався та будь-які заяви на адресу суду не надав, що дає суду підстави для ухвалення рішення, у відповідності до доказів, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.27), своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, не скористався, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надав. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно ст.105, 110 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше сумісне життя та збереження сім`ї стали неможливим. Відповідно до ч.2 та ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони з 10 листопада 2019 року знаходяться в зареєстрованому шлюбі (а.с.13-14). Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.17, 19). З вересня 2023 року шлюбні відносини між сторонами по справі були припинені з причини різних поглядів на життя та агресивної поведінки відповідача, яка проявлялася в тому, що відповідач вчиняв дії щодо приниження честі та гідності позивачки. На даний час кожна із сторін живе своїм життям та поновлювати спільне проживання не бажає. Оскільки сторони не виявили бажання примиритись, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, а тому шлюб слід розірвати.

Outcome: approved