Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , уродженцем м. Кривий Ріг, зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] право особистої приватної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50, 3 кв. м, житлова площа 26, 3 кв.м. Опис: житловий будинок літера «А», літня кухня літера «Б», сарай літера «В», душ літера «Д», туалет літера «Є», огорожа № 1-3, водопровід № 4. В обґрунтування позову зазначив, що 09.11.2010 між [PERSON] , як Продавцем, та Позивачем, як Покупцем, було укладено Договір купівлі - продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок хоча і було куплено під час шлюбних відносин з [PERSON] ( [PERSON] ), але за особисті кошти Позивача і гроші, які надали Позивачу його батьки: [PERSON] та [PERSON] , та з метою оселити в цьому Будинку своїх стареньких батьків. Тобто джерелом коштів на купівлю Будинку були особисті кошти Позивача та кошти, які надали йому його батьки. Необхідність звернення Позивача до суду про визнання Будинку особистою приватною власністю полягає в подальшому оформленні ним виплат за знищене внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією рф проти України майно. На судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив їх задовольнити. На судове засідання відповідач не з`явилася, надала заяву в якій позовні вимоги визнала, просила здійснити розгляд справи без її участі. У відповідності до частини третьої статті 200 ЦПК України, зважаючи на визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. 01.06.2002 Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб між Позивачем та Відповідачкою, актовий запис № 275. 06.02.2015 за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області справа № 212/1 1282/14-ц шлюб між Сторонами було розірвано. 19.12.2015 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб між Відповідачкою та [PERSON] , [INFO] , про що вказаним відділом складено відповідний актовий запис № 1050 (копія Свідоцтва про шлюб від 19.12.2015 серії [NUMBER] ). 09.11.2010 між [PERSON] , як Продавцем, та Позивачем, як Покупцем, було укладено Договір купівлі - продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок в цілому літ. «А», матеріали стін: саман, житловою площею 26, 3 кв. м, загальною площею 50, 3 кв. м. При цьому є: літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», душ літ. «Д», туалет літ. «Є», огорожа № 1-3. водопровід № 4 (далі по тексту Будинок, копії Договору від 09.11.2010, ВРД № 144163, ВРД №144164, реєстр №1302, Витягу з Державного реєстру правочинів 9224141, Витягу про державну реєстрацію прав 28220659, р/н [NUMBER] ). Вказаний будинок хоча і було куплено під час шлюбних відносин з [PERSON] ( [PERSON] ), але за особисті кошти Позивача і гроші, які надали Позивачу його батьки: [PERSON] та [PERSON] , та з метою оселити в цьому Будинку своїх стареньких батьків. Тобто джерелом коштів на купівлю Будинку були особисті кошти Позивача та кошти, які надали йому його батьки. Відповідач була категорично проти проживання разом із батьками чоловіка [PERSON] , гроші із сімейного бюджету на купівлю вищевказаного будинку не виділяла, була згодна з тим, що Позивач та його батьки вирішать питання з проживанням та подальшим доглядом за ними самостійно власними коштами, а тому говорила, що претендувати на вказаний будинок у майбутньому не буде. Будь-яких коштів та іншої участі у придбанні зазначеного Будинку Відповідачка по справі не приймала. Весь час, з моменту купівлі будинку і до своєї смерті батьки Позивача проживали в цьому будинку. Необхідність звернення Позивача до суду про визнання Будинку особистою приватною власністю полягає в подальшому оформленні ним виплат за знищене внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією рф проти України майно. Відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, системний аналіз наведених положень закону та наданих судами вищих інстанцій роз`яснень дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання за нею такого права в судовому порядку. Аналізуючи фактичні обставини справи, а також положення діючого на момент набуття позивачем права на спірний будинок, суд дійшов висновку про належність на праві власності позивачу вказаного житлового будинку, оскільки його було набуто у встановленому законом порядку та не вбачається підстав для припинення такого права на момент розгляду справи. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який на законних підставах володіє належним йому нерухомими майном, проте не може це право підвередити перед третіми особами, а отже реалізувати свої пов`язані із цим похідні права, так і відповідача, який не визнаючи права позивача на вказане майно діяв відповідно до чинного законодавства. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved