Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначає, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м Чернігова. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Діти перебувають на утриманні позивачки. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на дітей не надає. Коштів на утримання дітей не вистачає, і в зв`язку з цим позивачка потребує матеріальної допомоги, тому просить суд стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/3 частини всіх його доходів щомісячно до досягнення дітьми повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою судді Талалаївського районного суду від 09 грудня 2025 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі та вирішено справу розглядати з повідомленням сторін 08 січня 2026 року. Ухвалою від 08 січня 2026 року розгляд справи відкладено на 27 січня 2026 року та вирішено проводити заочний розгляд справи з повідомленням відповідача шляхом поміщення оголошення на веб-сайті Судової влади України. Відповідач [PERSON] про час і місце розгляду справи повідомлений шляхом поміщення оголошення на сайті, яке було розміщено для загального відома 08 січня 2026 року. Таким чином відповідач [PERSON] у відповідності до ч.11 ст 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відзиву на позов не подав. Суд за встановлених обставин зазначає, що відповідно положення ст. 280 ЦПК України, коли у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, заперечення на позов не подав, позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування даних умов. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилась, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує і просить задовольнити. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та проаналізувавши наявні по справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , матір`ю яких є [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження (а.с.12-13) Рішенням Деснянського районного суду м чернігова шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.26-28) Згідно нотаріально засвідчених довідок з місця проживання позивачка [PERSON] разом з дітьми офіційно зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.14-25) Судом встановлені наступні фактичні обставини та визначено змість спірних правовідносин. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При визначенні розміру аліментів судом враховуються дані положення законодавства, відсутності обставин, які б звільняли відповідача, як батька неповнолітньої дитини, від обов`язку її утримувати. Будь-яких обставин, які б унеможливили стягнення з відповідача аліментів у заявленому позивачем розмірі матеріали справи не містять. Суд, даючи належну оцінку наявним у справі доказам, приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та підпункту 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» необхідно стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1211, 20 грн в розмірі, який був у 2025 році. на користь держави. Відповідно до ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved