Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Вакуленко Н.М. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] .. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є матір`ю і батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 03.12.2013, актовий запис про народження №798 від 03.12.2013. У шлюбі позивач з відповідачем перебували у період з 06.11.2013 по 03.08.2015. Починаючи з травня 2015 року, позивач з відповідачем остаточно припинили шлюбні відносини та спільне проживання, шлюб між ними було розірвано на підставі заочного рішення Лебединського районного суду Сумської області від 19.06.2015 по справі № 580/811/15-ц, яке набрало законної сили 03.08.2015. 3 2018 року і по даний час малолітня донька позивача [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на самостійному утриманні та вихованні позивача. Таким чином, з моменту припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, зокрема, при узгодженні між ними в добровільному (позасудовому) порядку фактичного постійного місця проживання дитини разом з позивачем, між сторонами спорів не виникало. Однак, на теперішній час позивач не може реалізувати права своєї дитини, пов`язані з наданням згоди батька, зокрема, - зареєструвати місце проживання дитини разом з нею за однією адресою їх фактичного місця проживання, виїзду з дитиною за кордон, тощо. Тому, за вищевказаних обставин позивач змушена звернутися до суду з метою позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх спільної малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 21.07.2025 провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 18.12.2025 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання в якому просив розгляд справи провести без його участі, та зазначив, що обставини, які викладені у позові та позовні вимоги визнає та проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи Служба у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області у судове засідання не з`явився просив розгляд справи провести за відсутності представника органу опіки та піклування, позицію виконавчого комітету викладено у висновку. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, просив розгляд справи провести за відсутності представника органу опіки та піклування, прийняти рішення на розсуд суду з врахуванням інтересів дитини. Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників, розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності та, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] не надав суду заперечень на позов та будь-яких доказів на їх підтвердження. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є матір`ю і батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 03.12.2013, актовий запис про народження №798 від 03.12.2013. У шлюбі позивач з відповідачем перебували у період з 06.11.2013 по 03.08.2015, факт укладення шлюбу між сторонами підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 06.11.2013, актовий запис - № 599. Починаючи з травня 2015 року, позивач з відповідачем остаточно припинили шлюбні відносини та спільне проживання, шлюб між ними було розірвано на підставі заочного рішення Лебединського районного суду Сумської області від 19.06.2015 по справі № 580/811/15-ц, яке набрало законної сили 03.08.2015. 3 2018 року і по даний час малолітня донька позивача [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на самостійному утриманні та вихованні позивача, що підтверджується довідкою від 19.06.2024 № 1361, виданої депутатом Лебединської міської ради Сумської області Ячменьовим І., на підставі пояснень сусідів: [PERSON] , [PERSON] . Квартира по [ADDRESS] у якій проживають позивач разом з донькою, належить на праві спільної часткової власності (1/2 частка) позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВМО № 927356, виданого 25.12.2009 державним нотаріусом Лебединської районної державної нотаріальної контори Лисенко В.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 3614, право власності зареєстроване за позивачем комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради за р/н 29080024 від 21.10.2010 року, номер запису: 6860 в книзі 38а, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 27714804 від 21.10.2010 року. Разом з тим, 1/2 частка у праві спільної часткової власності на квартиру по [ADDRESS] належить матері позивача [PERSON] [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВМО № 927355, виданого 25.12.2009 року державним нотаріусом Лебединської районної державної нотаріальної контори Лисенко В.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 3612. Право власності за [PERSON] на 1/2 частину вищевказаної квартири зареєстроване комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради» за р/н 29080024 від 21.10.2010 року, номер запису: 6860 в книзі 38а, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 27714786 від 21.10.2010 року. Із 24.05.2018 року і по теперішній час позивач працює на ТОВ «МІК» (юридична адреса: м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 69a) на посаді швачки у швейному цеху м. Лебедина Сумського району Сумської області, що підтверджується її характеристикою, виданою ТОВ «МІК» за № 07/02-01/ВК від 02.07.2024 року, та довідкою про доходи від 01.07.2024 року № М0000000066. Згідно характеристики, виданої ТОВ «МІК» за № 07/02-01/ВК від 02.07.2024 року, [PERSON] , 1985 р. н. (позивачка), за місцем її роботи характеризується позитивно, за час трудової діяльності зарекомендувала себе дисциплінованим, відповідальним та виконуючим свої обов`язки робітником, любить свою роботу і є справжнім професіоналом, користується заслуженою повагою серед співробітників, обов`язкова і пунктуальна при виконанні свого обов`язку, у відносинах з колегами уважна, за характером комунікабельна, товариська, доброзичлива, на роботі і в побуті поводиться гідно, за час роботи дисциплінарних стягнень не має. Починаючи з 2018 року і по теперішній час, всі батьківські обов`язки щодо доньки позивач виконує лише самостійно, піклується про стан здоров`я доньки, її фізичний і духовний розвиток, забезпечує дитину харчуванням, одягом, взуттям, всіма речами та засобами для всебічного розвитку дитини та її гармонійного зростання та виховання, забезпечує в разі потреби медичним доглядом, лікуванням, утримує доньку за власний рахунок. Аліменти з відповідача не стягуються, що підтверджується довідкою Лебединського відділу державної виконавчої служби у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.06.2024 року № 24511-25.12 Таким чином, відповідач з 2018 року за адресою місця проживання позивача з донькою не з`являється взагалі, не приймає участі у житті доньки, свідомо умисно ухиляючись від виконання батьківських обов`язків по вихованню, піклуванню та спілкуванню із дитиною, не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться розвитком дитини, станом її здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не утримує доньку матеріально, не бачиться з дитиною та не проявляє жодного інтересу до неї. Крім того, факт самостійного виховання позивачем її дитини з 2018 року підтверджується також довідкою від 01.07.2024 року № 01-20/51, виданою завідувачем Лебединського закладу дошкільної освіти (ясла - садок) «Калинка» Лебединської міської ради Сумської області Маргаритою Холошенко, з якої слідує, що донька позивачки [PERSON] , [INFO] , відвідувала Лебединський заклад дошкільної освіти (ясла - садок) «Калинка» Лебединської міської ради Сумської області з 02.02.2018 року по 27.08.2020 року, вихованням дитини займалася мама [PERSON] (приводила та забирала з дошкільного закладу, відвідувала батьківські збори, свята, вирішувала всі організаційні питання). Батько [PERSON] у заклад дошкільної освіти не приходив, із педагогами не спілкувався. Ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки підтверджується також довідкою від 13.06.2024 року № 01-13/195, виданою Лебединським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 5 Лебединської міської ради Сумської області за підписом директора Лариси Плужник, з якої слідує, що позивач самостійно виховує доньку. Відповідач участі у вихованні доньки не бере, до навчального закладу жодного разу не приходив, успішністю дитини не цікавився, у батьківських зборах участі не брав. Таким чином, з моменту припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, зокрема, при узгодженні між ними в добровільному (позасудовому) порядку фактичного постійного місця проживання дитини разом з позивачем, між сторонами спорів не виникало. Однак, на теперішній час позивач не може реалізувати права своєї дитини, пов`язані з наданням згоди батька, зокрема, - зареєструвати місце проживання дитини разом з нею за однією адресою їх фактичного місця проживання, виїзду з дитиною за кордон, тощо. Як вбачається із висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області наданого на підставі ухвали суду від 21.07.2025 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] , для розв`язання спору у справі, службою у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради спільно з Лебединським міським центром соціальних служб відвідано сім`ю [PERSON] за місцем її проживання: [ADDRESS] . Усі питання щодо виховання та матеріального забезпечення доньки [PERSON] вирішує самостійно. Останній раз [PERSON] бачив доньку у чотирирічному віці, телефонує рідко, здебільшого у стані алкогольного сп`яніння. У будинку чисто та прибрано. Речі та одяг знаходяться у відповідних місцях. Сезонним одягом, взуттям, продуктами харчування сім`я забезпечена в достатній кількості. Для дитини обладнана окрема кімната, в якій є все необхідне - ліжко, шафа для одягу, стіл для самопідготовки, планшет, сучасний мобільний телефон. Питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 30.07.2025. [PERSON] про засідання Комісії був повідомлений належним чином, листом служби у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради від 25.07.2025 № 13.1-22/287, та засобами телефонного зв`язку. Під час телефонної розмови з головним спеціалістом служби у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради Телевною Тетяною Іванівною повідомив, що приїхати не зможе, бо перебуває під слідством, проти позбавлення його батьківських прав не заперечує. Комісією прийняте одноголосне рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Тому виконавчий комітет Лебединської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі заст. 164 СК України - підставою позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п. 8 ст. 7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Суд також зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь в її вихованні (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі №331/5427/17). Відповідно до вимог ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15,16,17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, без поважних причин залишивши її без уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Однак, у позовній заяві представник позивача просив судові витрати залишити за позивачем, тому з відповідача судовий збір стягненню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: approved