Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

В липні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в якій просить визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,08 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 7423610000:00:004:0357, таким, що відбувся. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в травні 2013 року [PERSON] домовився з [PERSON] про придбання у неї земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером 7423610000:00:004:0357 площею 0,08 га за адресою: [ADDRESS] . Відповідачці зазначена земельна ділянка належала на підставі державного акту на право власності на землю серії І-ЧН № 028585 від 21 серпня 1996 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 434. Позивач повністю розрахувався з відповідачем, що підтверджується розпискою від 10.05.2013 року. Укласти договір відразу не вдалося, оскільки укладення договору потребувало встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, тобто, виготовлення відповідної технічної документації. Вказує, що між сторонами була домовленість про нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу відразу після виготовлення технічної документації з землеустрою, проте після отримання грошей відповідачка спочатку переїхала до м. Вугледар, Донецької області, а на початку повномасштабного вторгнення російської федерації відповідачка виїхала за кордон. Повертатися вона не збирається, інтересу до земельної ділянки та нотаріального посвідчення договору в неї немає. Надати довіреність на укладення договору для неї дорого. В подальшому зв`язок з нею обірвався. Позивач не має можливості оформити вищевказаний правочин у нотаріальному порядку оскільки відповідачка ухиляється від його посвідчення. Ухвалою суду від 04 серпня 2025 року позовна заява залишена без руху. Ухвалою суду від 09 вересня 2025 року позовну заяву повернуто позивачу. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року задоволена апеляційна скарга [PERSON] . Ухвала Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09 вересня 2025 року скасована, а справу направлено для провадження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 2011.2025 року у вказаній справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 17.12.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник адвокат Костюченко В.К. у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в ньому. Наголошує на тому, що позивач, в зв`язку з ухиленням відповідача, не взмозі нотаріально посвідчити правочин, по якому сторони домовилися про всі істотні умови. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася. Про місце, дату та час розгляду справи в суді була повідомлена належним чином, шляхом оголошення на сайті Судової влади. Враховуючи, що про причини неявки відповідачка суд не повідомила, відзив не подала і представник позивача не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи згідно ст. 280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою представника позивача. Вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,08 га кадастровий номер: 7423610000:00:004:0357 (а.с.8-11). [PERSON] та [PERSON] усно уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,08 га кадастровий номер: 7423610000:00:004:0357, на виконання умов якого [PERSON] передала [PERSON] вказану земельну ділянку. Згідно розписки про отримання коштів від 10.05.2013 року [PERSON] передав, а [PERSON] отримала кошти в сумі три тисячі доларів США. за договором купівлі-продажу земельної ділянки, що відбулося за згодою колишнього чоловіка відповідачки [PERSON] , в зв`язку з тим, що земельна ділянка була придбана під час зареєстрованого шлюбу (а.с.6,7). 11 жовтня 2013 року [PERSON] подала заяву про виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0800 га за адресою: [ADDRESS] . З дослідженого слідує, що в зв`язку з ухиленням відповідачки, посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки на даний час неможливо. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно до ч.3 ст.640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі - продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Суд звертає увагу на те, що з 01.01.2013 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та інших законодавчих актів, яким частину 3 ст.640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а зі статті ст.657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином, з цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше. Аналогічна позиція викладена в пункті 2 листа ВССУ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13. Суд враховує положення абз. 4 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким передбачено, що у зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Так, згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Крім того, вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 06.09.2017 року по справі № 6-1288цс17. Пленум Верховного Суду України в п. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України, не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України, пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Разом з тим, з 01.01.2013 року частину 3 ст.640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини 2 ст.657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Однією з умов застосування ч.2 ст.220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини. З огляду на вищезазначене, оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, фактично відбулося повне виконання правочину, даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується матеріалами справи, можливість нотаріального посвідчення правочину втрачена з незалежних від позивача обставин, вказаний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивача підлягає захисту у судовому порядку.

Outcome: approved