Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

У жовтні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, та просив суд визначити йому додатковий строк для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини за законом, після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . Представником позивача до суду подано заяву про розгляд справи без сторони позивача. Відповідач до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника міської ради. Третя особа до суду не з`явилася, заяв та клопотань не надавала, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних осіб згідно ст. 223 ЦПК України. Суд, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Статтями 1216, 1217 ЦК України, визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1270 ЦК України визначено шестимісячний строк для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] . Також встановлено, [PERSON] мала у власності житловий будинок, загальною площею 79,3 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Проте, не встигнувши оформити належним чином на нього право власності, [PERSON] [INFO] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть виданого Підгородненською міською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 22.04.2002р., серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадкова справа N? 609/2002 у Дніпровській районній державній нотаріальній конторі. Спадкоємцями після смерті [PERSON] були: чоловік [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] . Під час оформлення належних документів у вище вказаній нотаріальній конторі, вказане майно було відразу посмертно оформлено на спадкоємця [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу N? 231536299 від 07.11.2020р. Надалі, 13.02.2021 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної контори Кобрусєвою Л.П., позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за N? 1-216. Отже, позивач набула право власності на частину житлового будинку, що є спільною частковою власністю, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу N? 244281544 від 13.02.2021р. Слід зазначити, що іншу частину майна повинен був успадкувати за законом батько позивача - [PERSON] , оскільки він на момент смерті матері [PERSON] був зареєстрований разом із померлою, тому прийняв спадщину автоматично в порядку ст. 1268 ЦК України. Проте, оскільки батько відразу після смерті матері повернувся жити на територію своєї батьківщини - росію ( [PERSON] - був громадянином росії), тому особисто ніяких заяв до нотаріуса не подавав і на територію України з 2007 року не приїжджав, тому свідоцтво про спадщину йому не видавалося. Надалі, [INFO] батько позивача - громадянин росії [PERSON] помер на території росії, оскільки з 2007 року там постійно проживав, що підтверджується Свідоцтвом про смерть виданого «Отделом ЗАГС г. Новашино главного управления ЗАГС Нижегородской обсласти» від 04.01.2019 року, серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на території росії, де єдиною спадкоємицею була його донька - позивач. Слід зазначити, що позивач звернулася вчасно до нотаріуса на території російської федерації за прийняттям спадщини та 12.08.2019р.отримала «свидетельство о праве на наследство по закону», зареєстрованого в реєстрі N? 52/32-н/52-2019-3-33 по справі N? 141/2019 нотаріусом [PERSON] у місті Навашино Нижегородської області. Проте, в Україні, за адресою: [ADDRESS] , залишилась частки будинку, яка належала померлому [PERSON] після смерті дружини [PERSON] , інша частина будинку належить позивачу, яка в свою чергу отримала її у спадок від матері [PERSON] . До того ж, звертаємо увагу, що позивач з 1994 року зареєстрована і проживає за вищевказаною адресою, що підтверджується копією паспорта позивача, Домовою книгою, та Витягом із місця реєстрації. Слід зазначити, що позивач в силу своєю юридичної неграмотності та необізнаності, звернулася за прийняттям спадщини лише до нотаріуса на території росії, оскільки була впевнена, що оскільки батько проживав на території росії та був її громадянином, то саме там потрібно звертатися із відповідною заявою та відповідними документами. Проте, на майно, яке є на території України, свідоцтво видано не було. Тому, Позивачка в листопаді 2021 року звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу дніпропетровської області Руденко В.А. із заявою про оформлення доручення про надання правової допомоги N? 196/02-14 від 25.11.2021, а саме щодо надання копії спадкової справи, до [PERSON] , нотаріусу нотаріального округу міста обласного значення Навашино Нижегородської області, Російської Федерації через Південно-Східне міжрегіональне управління міністерства юстиції м. Дніпро, просп. Дм. Яворницького, 21. Позивач надала всі необхідні документи, які підтверджували прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] за останнім місцем реєстрації померлого. Даний запит було зареєстровано у Південно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції м. Дніпро вх. 334449/06.1 від 30.11.2021 та направлено до вищевказаного адресата у російській федерації. У зв`язку з тим, що під час теперішньої ситуації у країні є неможливим упорядкування вищезазначеного питання з країною-агресором, 10.04.2023 року позивач звернулась до Міністерства юстиції України із запитом надання роз?яснення стосовно вирішення питання спадщини та правильного її оформлення. 20.05.2023 [PERSON] було отримано відповідь 3 2373/К-2542-08/08.4-24 від 05.05.2023. З листа Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається наступне. Враховуючи наявність іноземного елементу у спадкуванні, до відносин спадкування застосовується, зокрема та не виключно, положення Закону України «Про міжнародне приватне право», а також Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних, і кримінальних справах, підписаної від імені України, прийнятої у м. Мінську 22.01.1993 (далі - Конвенція). Конвенція була ратифікована Законом України від 10.11.1994 N? 240/94-ВР. У відповідності до ст.9 Конституції У країни, чинні міжнародні договори, згода на обов?язковість яких надана ВРУ, є частинною національного законодавства України. Згідно до ст. 44 Конвенції, громадяни кожної із договірних сторін можуть спадкувати на територіях інших Договірних сторін майно чи права за законом чи заповітом на рівних умовах і у тому ж об?ємі, як і громадяни даної Договірної сторони. Відповідно до п. 2 ст. 45 Конвенції визначено, що право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної сторони, на території якої знаходиться це майно. Листом від 07.12.2021 за вих. N? 06.1 64/5227 Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) направлено запит до Головного управління Міністерства юстиції російської федерації по Нижегородській області, у відповідності до ст. 5 Конвенції. Листом Міністерства юстиції України від 22.03.2022 N? 543/09/01, у зв?язку із військовою агресією РФ, листування, що стосується співробітництва з установами юстиції РФ на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних і кримінальних справах, та у галузі міжнародного приватного права, не здійснюється, крім випадків передачі судами чи громадянами на території України документів, одержаних за результатом виконання запитів, доручень і клопотань. Станом на дату надання відповіді на звернення позивача на лист Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 07.12.2021 за вих. N? 06.1-64/5227 не надходило. Надалі, 26.05.2023р. приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А., позивачу було надано Постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії. Підставами для відмови у видачі свідоцтва на частину майна після смерті батька [PERSON] , стало те, що позивач не проживала зі спадкоємцем на час відкриття спадщини та не звернулася до нотаріуса протягом встановленого законом строку для прийняття спадщини із заявою про прийняття спадщини. Вказаною постановою зазначено, що позивач повинна в судовому порядку встановити додатковий строк на прийняття спадщини. Судом встановлено, що інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно після смерті спадкодавця за законом чи за заповітом не має. Тобто враховуючи наведене причини пропуску позивачем строку на прийняття спадщини об`єктивно є поважними. Пропуск такого строку, позбавляє спадкоємця можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору і потребує пред`явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зідно частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Встановлено, що у позивача були поважні причини, з яких він пропустив строк, у зв`язку з чим позивач не мав можливості звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька. Вказане у повній мірі відповідає Правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду України: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" встановлено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч. 2 ст. 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Позивач фактично прийняв спадщину, оскільки не заявляв про відмову від прийняття спадщини. У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" N 7 від 30 травня 2008 року вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі N 6-496цс17 зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України, про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини суд визнав поважними. Вирішуючи питання про визначення позивачу додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, виходить з того, що поважними причинами можуть бути причини, пов`язані з об`єктивними обставинами, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами можуть бути визнаними: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Європейський суд зазначає в своїх рішеннях, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважної причини, а факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити, а саме: визначити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом, після смерті батька, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , тривалістю 3 (три) місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. Судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved