Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 11.08.2022 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит №374982, який підписано електронним підписом. Відповідно до умов якого Відповідачу було надано грошові кошти (кредит) у розмірі 7600 грн. на умовах визначених кредитним договором, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію, проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначені Договором. [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 24912,28 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 7595,08 грн.; заборгованість за процентами 17317,20 грн. 01.02.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір факторингу №01022024, відповідно до якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги до [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. Оскільки, [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав, кредитні кошти не повернув, у нього утворилася заборгованість перед позивачем за договором у загальному розмірі 24912,28 грн, яку просять стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та понесені судові витрати по справі. Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.12.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 07.01.2026 року від представника відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки позивачем не набуто право вимоги за кредитним договором, по якому заявлено позовні вимоги. 15.01.2026 року від представника позивача до суду подано письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що у позовній заяві наявні усі належні документи, що підтверджують укладення договору факторингу та переходу права вимоги до позивача. Відтак, просив задовольнити позовні вимоги. Представник позивача у судове засідання не з`явився, згідно позовної заяви просить розгляд справи проводити без його участі, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 11.08.2022 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит №374982, який підписано електронним підписом. Відповідно до умов якого Відповідачу було надано грошові кошти (кредит) у розмірі 7600 грн. (п. 1.3) на умовах визначених кредитним договором, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію, проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначені Договором. Згідно з п. 1.4 договору №374982 про надання споживчого кредиту, строк кредиту 88 днів. Відповідно до п. 1.5.1 договору про надання споживчого кредиту, стандартна процентна ставка становить 1,90% у день. За положеннями п. 2.1 вказаного договору про надання споживчого кредиту, кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Згідно з п. 4 договору №374982 про надання споживчого кредиту, строк кредиту може бути продовжено: за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п.1.4 договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному п.4.2 (п.п.4.2.1-4.2.4) договору; або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов, визначених у п.4.3 (п.п.4.3.1-4.3.2) договору. Додатком №1 до договору №374982 про надання споживчого кредиту є таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за договором №374982 про споживчий кредит від 11.08.2022 року. Згідно з довідкою ТзОВ «Селфі Кредит», особа [PERSON] , із яким укладений договір №374982 про споживчий кредит від 11.08.2022 року, ідентифікована ТзОВ «Селфі Кредит». Акцепт договору підписаний позичальником аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора Р455; час відправки ідентифікатора позичальнику 11.08.2022 року; номер телефону/електронна пошта, на яку відправлено ідентифікатор - +380975375727. Відповідно листа ТзОВ «Пейтек» від 20.10.2025 року, на підставі договору про організацію переказу грошових коштів, укладеного між ТзОВ «Пейтек» та ТзОВ «Селфі Кредит», ТзОВ «Пейтек» 11.08.2022 року успішно перерахувало кошти на платіжну картку клієнта на суму 7600 грн; зарахування на картку [NUMBER] . 01.02.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір факторингу №01022024, відповідно до якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги до [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. За п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі Закон) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону, електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. За п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На підставі ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). За п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та процентів за користування ним, внаслідок чого утворилася заборгованість, яку наразі останній повинен сплатити на користь позивача. При цьому суд звертає увагу на те, що [PERSON] не повернув грошові кошти в сумі 7600 грн та не сплатив проценти за користування ними. Як уже зазначалося вище, за умовами п.4.1 договору про надання споживчого кредиту строк кредиту міг бути продовжений не лише за ініціативою [PERSON] , а й у порядку автопролонгації на кількість днів та відповідно до умов, визначених у п.4.3 (п.п.4.3.1-4.3.2) договору про надання споживчого кредиту. Разом із тим, у пункті 4.3 договору про надання споживчого кредиту від 11 серпня 2022 року його сторони досягли домовленості щодо порядку автопролонгації строку кредиту (автопролонгації). За положеннями підпункту 4.3.1 пункту 4.3 договору №370921 про надання споживчого кредиту від 11 серпня 2022 року, сторони домовилися, що у випадку, якщо у споживача, тобто [PERSON] , на дату закінчення строку кредиту наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль. Тобто у цьому випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. Підпунктом 4.3.2 пункту 4.3 договору про надання споживчого кредиту від 11 серпня 2022 року [PERSON] , дав згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених в підпункті 4.3.1 цього договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредитування за ініціативою споживача у порядку, передбаченому п.4.2 цього договору. Окрім того, пунктом 4.4 договору №374982 про надання споживчого кредиту від 11.08.2022 року застережено, що порядок внесення змін до договору щодо продовження строку кредиту, сторони вважають таким, що вчинений в письмовій формі, оскільки воля сторін передбачена в п.4.2 договору виражена за допомогою технічного засобу зв`язку, а в пункті 4.3 договору письмово цим договором, що відповідає вимогам, встановленим ст. 207 ЦК України щодо письмової форми правочину. Матеріали справи не містять доказів того, що у судовому порядку пункт 4.3 та його підпункти 4.3.1, 4.3.2 або п.4.4 договору №374982 про надання споживчого кредиту від 11.08.2022 року були б визнані недійними. Також недійсність вказаних вище пунктів та підпунктів договору прямо законом не встановлена. За таких обставин, діє презумпція їх правомірності. Отже, за умовами пунктів 4.3 та 4.4 договору №374982 про надання споживчого кредиту від 11.08.2022 року, які у судовому порядку недійсними не визнані та їх недійсність законом прямо не встановлена, строк кредитування на 88 днів автоматично пролонгований ще на 90 календарних поспіль днів. Із огляду на викладене вище, розрахунок заборгованості за договором №374982 про надання споживчого кредиту, який укладений сторонами 11.08.2022 року, виконаний у відповідності до умов цього договору. Такий розрахунок належними та допустимими доказами не спростований. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором підтверджені належними та допустимими доказами, тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №374982 від 11.08.2022 року в загальному розмірі 24912,28 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 гривні. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Звертаючись до суду, представник позивача згідно вимог ст. 134 ЦПК України, в позовній заяві зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що складається з витрат на правову допомогу та становить 8000 грн. При визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд бере до уваги норми ч. ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність). Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24. Стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17). Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними. Суд зазначає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній малозначній справі не є співмірним з складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих ним послуг та виконаних робіт, ціною позову, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що витрати на правничу допомогу мають становити 5000 грн, які слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved