Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Позивачка звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення розташованого за адресою: [ADDRESS] , група нежитлових приміщень 109, та на 1/2 трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу з відповідачем було придбано трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та гараж, розташований за адресою: [ADDRESS] , група нежитлових приміщень 109, та нежитлове приміщення, розташовані в м. Івано-Франківськ. Відповідач обмежив право позивачки на користування належним їй майно, внаслідок чого змушена звернутися до суду за захистом порушеного права. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Кінаш М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, наведених у позові. В судовому засіданні відповідач позов не визнав. Надав пояснення про те, що квартиру він купив за свої кошти, оскільки позивачка не працювала та доходів не отримувала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.05.2018 року по 19.07.2024, що підтверджується копією рішення суду від 18.06.2024 року про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 19.07.2024 року (а.с.5). Згідно наданої позивачкою копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №420522701, власником квартири за адресою: [ADDRESS] та господарського приміщення розташованого за адресою: [ADDRESS] , група нежитлових приміщень 109, зареєстровано на відповідача [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) та договору купівлі-продажу нерухомого майна (господарського приміщення) відповідно (а.с.6-7). Отже, вказану квартиру набуто відповідачем у власність в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 464/7011/16-ц. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, судом встановлено, що спірні квартира та нежитлове приміщення набуті сторонами в шлюбі, за їх спільні кошти. Відповідач не надав суду жодних доказів, що спірні квартира та нежитлове приміщення придбані ним за особисті кошти. Крім того, позивачка не могла працювати, оскільки їх син з народження хворіє на важку хворобу та позивачка постійно перебуває з ним у лікарні. Вказаний факт підтвердив відповідач у судовому засіданні. Тому, спірні квартира та нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю [PERSON] до [PERSON] . Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, спірні квартира та нежитлове приміщення придбані сторонами під час перебування у шлюбі за їх спільні кошти, тому вони є об`єктами спільної сумісної власності та підлягають поділу між сторонами у рівних частках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 3200 гривень. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved