Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Представник позивача просить стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість за кредитним договором №33924 від 23.10.2018 у розмірі 24 662,84 грн. та судові витрати. Позов мотивовано тим, що 23.10.2018 між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] укладено кредитний договір №33924 в електронній формі, та погоджено істотні умови договору. У порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання не виконував належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 24 662,84 грн., з яких: 4 993,34 заборгованість за тілом кредиту, 19 669,5 заборгованість за відсотками. Відповідачем подано відзив з якої вбачається, що позовні вимоги не визнає, оскільки позивачем не доведено що між позивачем та відповідачем виникли відносини з приводу кредитування та, що відповідачем отримано кредитні кошти від позивача. Крім того, представник відповідача зазначає, що положення договору про споживчий кредит №33924 від 23.10.2018 року про сплату позичальником на користь кредитора комісії за надання кредиту в розмірі 1595 грн. є нікчемними, оскільки пункт 1.1.2.2., спірного договору про споживчий кредит №33924 від 23.10.2018 року не містить зазначення переліку банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з комісійною винагородою. Також, позивач здійснив нарахування відсотків за кредитним договором як у межах строку його дії, з 23.10.2018 року, так і після закінчення строку його дії, тобто після 21.11.2018 року, внаслідок чого розмір заборгованості за відсотками є неправомірним. З наданої представником позивача відповіді на відзив вбачається, що позивачем правомірно та в межах строку кредитного договору нараховані відсотки за користування кредитними коштами відповідачем. У судове засідання представник позивача не з`явився, заявив про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує. У судове засідання відповідачка та її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. 23.10.2018 між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] укладено договір позики №33924 (а.с. 10-17) з якого вбачається, що відповідачу надається 5 000 грн. на умовах зворотності та платності. Також, погоджено плату за користування позикою у вигляді: процентів (надалі за текстом іменується «процентна ставка» в усіх відмінках) складає 0,01% (одна сота відсотка) в день від поточного залишку позики (1.1.2.1); комісії (надалі за текстом іменується «комісійна винагорода» в усіх відмінках) складає 1,1% (одна ціла одна десята відсотка) в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору (1.1.2.2). Нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (1.1.3). Нарахування комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (1.1.4). Строк повернення позики 21.11.2018 (п.1.1.5, 3.4.1). 23.11.2018 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] укладено додаткову угоду (а.с.19-20) з якої вбачається що до Договору позики №33924 від 23.10.2018, укладеного між сторонами внесено зміни, а саме: пункт 1.1.1. статті 1. «Предмет договору» викласти в наступній редакції пункти: «1.1.1. сума позики 4 993,34 грн.», та «1.1.5. строк повернення позики (термін платежу) 22.12.2018.» (п.1.1. та 1.2. Договору). Договір, додаткову угоду та паспорт позики підписано [PERSON] одноразовим ідентифікатором. З розрахунку заборгованості (а.с.26-36) вбачається, що станом на 20.04.2019 року за договором №33924 відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, та заборгованість за договором №33924 становить 24 662,84 грн., яка складається з тіла позики 4 993,34 грн. та прострочених відсотків 74,5 грн. та прострочених комісій 19 595 грн. Та, станом на 22.12.2018 заборгованість за договором №33924 становить 6 602,84 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 4 993,34 грн.; заборгованість за відсотками 14,5 грн., заборгованість по комісії 1 595 грн. З листа ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» №33924 від 01.09.2025 (а.с.42) вбачається, що на банківську картку [NUMBER] ТОВ «ФК «Гелексі» було перераховано 5 000 грн. 23.10.2018, номер транзакції 1089014895. З листа АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-251230/44203-БТ від 11.12.2025 наданого на виконання ухвали суду від 11.12.2025 (а.с. 179) вбачається що на ім`я [PERSON] емітована картка № [NUMBER] , фінансовий номер 0971525305. З наданої на виконання ухвали суду від 11.12.2025 виписки АТ КБ «Приватбанк» за період 22.10.2018- 24.10.2018 (а.с.180) вбачається, що на картку [PERSON] 23.10.2018 було зараховано 5 000 грн. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Згідно ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частинами першою, другою статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору невстановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі ст. ст. 76, 77, 79, 80, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] в електронній формі укладено та підписано [PERSON] електронним підписом кредитний договір № 33924 з ТОВ «ФК «Гелексі», за умовами якого ним отримано 5 000 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912112016 (провадження № 12-141гс19) викладено висновок про те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910123817, провадження № 12-83гс18; ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №501719872012, провадження №12-289гс18). Також, у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910451816, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до договору позики № 33924 від 23.10.2018 та з урахуванням додаткової угоди № 1 до договору позики № 33924 від 23.10.2018, позика надавалася на строк повернення позики (термін платежу) до 22.12.2018 із платою за користування позикою у вигляді процентів у розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики та комісії у розмірі 1,1% в день від початкового розміру позики відповідно пп. 1.1.1. Договору. Тому суд вважає, що відсотки та комісія (як плата за користування позикою) можуть нараховуватися виключно протягом строку дії спірного договору, а саме до 22.12.2018 (з урахуванням пролонгації), що відповідає наведеним правовим висновкам. Посилання у спірному договорі на те, що відсотки, які нараховуються поза строком кредитування, є відсотками у розумінні статей 625 та 1050 ЦК України, відсутнє. Отже, нараховані відсотки та комісія після 22.12.2018 по 20.04.2019 стягненню не підлягають. Враховуючи встановлені обставини, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 6 602,84 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 4 993,34 грн.; заборгованість за відсотками 14,5 грн., заборгованість по комісії 1 595 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволених вимог в сумі 648,54 грн (6 602,84 /24 662,84 х 2 422,4). Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Виходячи з критеріїв реальності та розумності, а також враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, суд дійшов висновку про неспівмірність розміру заявленого до стягнення розміру судових витрат на правничу допомогу у сумі 5 000 грн., який є завищеним. Разом з тим, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги позивачу, в сумі 4 000 грн.

Outcome: partial