Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

28.08.2025 року представник позивача - адвокат Дідух Є.О., який діє на підставі договору №01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року, звернувся до суду із зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором №4467590 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 13.03.2024 року у розмірі 36 998,08 грн., а також судові витрати у розмірі 2 422,40 грн. судового збору т а 10 000,00 грн. витрати на правову допомогу. Окрім цього просить вказати в рішенні застосування ч.ч.10,11 ст. 265 ЦПК під час примусового виконання рішення суду. Вимоги мотивує тим, що 13 березня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір №4467590 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір підписано електронним підписом Позичальника та позичальник отримав кредит в розмірі 4 000,00 грн. строком на 360 днів шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ «Універсал банк» зі сплатою відсотків на пільговий строк 30 днів за пониженою відсотковою ставкою в розмірі 0,01% та у випадку неналежного виконання зобов`язань в розмірі 2,5% у день. Згідно укладеного Договору факторингу №25/11/2024 від 25.11.2024 року, право вимоги за цім кредитним договором перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції». Отже відповідно до реєстру боржників позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 36 998,08 грн., з яких: 3 999,99 грн. - заборгованість за кредитом, 22 798,12 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками первісним кредитором та 10 199,9745 грн. за 102 календарні дні нараховані позивачем. Щодо стягнення суми інфляційних втрат і 3% річних, представник посилається на те, що нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Відповідач не надав своєчасно кредитору грошові кошти для погашення заборгованості за вище вказаним договором, а тому свої зобов`язання не виконав, що стало приводом для звернення до суду. Ухвалою судді від 04.09.2025 року відкрито провадження по справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі. 10.09.2025 року представник позивача Дідух Є.О. надав клопотання про долучення доказів по справі. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача Дідух Є.О. надав 11.11.2025 року через систему «Електронний суд» заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/, та надіслання судової повістки за місцем реєстрації, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо укладання договору про надання споживчого кредиту №4467590 від 13.03.2024 року. Судом встановлено, що 13 березня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» в особі директора Пшеничного А.І. та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №4467590, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 4 000,00 грн., строком на 360 днів, зі сплатою зниженої процентної ставки 0,01%, яка застосовується за умови, що клієнт до 11.04.2024 року (включно) або протягом трьох календарних дні, що слідують за вказаною датою, та сплатою стандартної процентної ставки в розмірі 2,50% за кожен день користування кредитом, та орієнтовна загальна вартість кредиту із застосуванням зниженої ставкою складає 37 012,00 грн. та за стандартною 40 000,00 грн. Договір підписано електронним підписом Дімітрова Д.А. 13.03.2024 року шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора 40410, також відповідачем в цей день підписано графік платежів (таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача) Відповідно до Графіку платежів до договору (Таблиця обчислення загальної вартості кредиту), який є Додатком №1 до вищевказаного кредитного договору, відповідач зобов`язався повернути кредитодавцю отриманий кредит до 07 березня 2025 року включно, сплативши в загальному розмірі 37 012,00 грн., з яких: 4 000,00 грн. - сума кредиту, 33 012,00 грн. - проценти за користування кредитом. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Зокрема, ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 даного Закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч.1 цієї статті, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ст.ст. 627, 629 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування», Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Переказ коштів на картковий рахунок відповідача підтверджено листом Генерального директора ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за вих.№1-1912 від 19.12.2024 року, з якого видно, що на підставі договору на переказ коштів між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №ФК-П-19/03-01 від 12.03.19 року, 13.03.2024 року був зроблений успішний переказ коштів в розмірі 4000,00 грн., маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua 356264605. Сторонами було дотримано усіх вимог законодавства, тому договір вважається укладеним та підлягає виконанню обома сторонами. Щодо стягнення за договором факторингу. Так, 25 листопада 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» в особі заступника директора Зінюка А.С. та ТОВ «Українські фінансові операції» в особі генерального директора Канцедала О. укладено Договір факторингу №25/11/2024, у відповідності до умов якого, ТОВ «ЛінеураУкраїна» передає (відступає) ТОВ «Українські фінансові операції» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «Українські фінансові операції» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрах прав вимоги. Відповідно до п.1.2 Договору перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги заборгованості до Боржників відбувається після підписання Сторонами Акту прийому-передачі відповідного Реєстру Боржників згідно Додатку №2 та надходження ціни продажу у повному обсязі. 25.11.2024 року сторонами підписано Акт прийому-передачі Реєстру боржників за Договором факторингу №25/11/2024 від 25.11.2024 року. Також позивачем на виконання умов за договором факторингу було проведено 05.12.2024 року та 06.12.2024 року оплату в розмірі654 037,53 грн., 1 000 000,00 грн., 308 075,06 грн., що підтверджується платіжними інструкціями№510 від 05.12.2024 року, №511 від 05.12.2024 року, №512 від 06.12.2024 року. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників від 25.11.2024 до Договору факторингу №25/11/2024 від 25.11.2024 року, ТОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 28 798,11 грн., з яких: 3 999,99 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 22 798,12 грн. - сума заборгованості за відсотками, 2000,00 грн. сума заборгованості за пенею. Згідно з ч.1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Отже, до ТОВ «Українські фінансові операції» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором надання споживчого кредиту №4467590 від 13.03.2024 року у розмірі 28 798,12 грн. Так, відповідно до п.1.3 договору №4467590 строк кредиту 360 днів: з 13.03.2024 по 07.03.2025. Станом на дату укладення договору факторингу від 25.11.2024 року №25/11/2024 строк дії кредитного договору №4467590 від 13.03.2024 не закінчився. В межах строку дії кредитного договору №4467590 від 13.03.2024, ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 26.11.2024 по 07.03.2025 здійснено нарахування процентів за 102 календарних дні за стандартною процентною ставкою в сумі 10 199,97 грн. Загальний розмір заборгованості [PERSON] за договором кредиту №4467590 від 13.03.2024 становить 36 998,08 грн., з яких: 3 999,99 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 22 798,12 грн. заборгованості по відсотках за первісним кредитором, 19 199,97 грн. проценти нараховані ТОВ «Українські фінансові операції». Сума заборгованості особисто відповідачем не погашена, доказів протилежного суду не було надано, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати у розмірі 2 422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №964 від 20.08.2025 року (а.с.15). Щодо вимоги про стягнення інфляційних витрат і 3% річних: Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Згідно з ч.11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. При ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Тобто це є правом суду, а не обов`язком, та має вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 13.03.2024 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час. Суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення, інфляційних втрат та 3% річних, не передбачено нормами ч.10 та 11 ст. 265 ЦПК України, в яких передбачено нарахування відсотків або пені. Крім того вимоги про нарахування інфляційних втрат та 3% річних у воєнний час суперечить чинному законодавству, тому не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд звертає увагу на наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 2 - 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У пунктах 47 та 48 постанови Пленуму «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року №3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з ч.1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч. 3 ст. 30 Закону). Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-ІV, який набрав чинності з 01 січня 2012 року, визначений розмір компенсаційних витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановлених законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2024 року становить 3 028,00 грн., а 40% від цієї суми складає 1 211,20 грн. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем подані наступні документи: - Договір № 01/08/2024-А про надання правової допомоги, укладений 01.08.2024 року між ТОВ «Українські фінансові операції» в особі генерального директора Сівека С.С. та адвокатом Дідуха Є.О.; - детальний опис робіт №4467590 від 11.08.2025 року, в якому відсутнє посилання на витрачений час; - акт приймання-передачі наданих послуг №4467590 від 20.07.2025 року. Платіжного документу суду не надано. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved