Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , об`єкт нерухомого майна, а саме: дачний будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 149,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1648247232109 та визнати за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомого майна 1/2 частину вказаного вище будинку. В обґрунтування позову вказує, що 25 березня 2020 року уклав шлюб з відповідачкою, який було розірвано на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 серпня 2022 року. За час спільного подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . У період перебування у шлюбі, 17.04.2021 року ними було придбано за договором купівлі продажу, дачний будинок 2018 року забудови, загальною площею 149,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1648247232109. Ціна нерухомого майна встановлена у договорі купівлі продажу 747 000,00 грн. Після розлучення він не може дійти згоди з відповідачкою щодо розподілу спільного майна подружжя, а тому вимушений звернутися з відповідним позовом до суду. У відзиві на позовну заяву (а.с.86-94 том 1) представник відповідач вказує, що відповідач підтверджує та визнає, що дійсно між нею та позивачем 25 березня 2020 року укладено шлюб, від якого народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб було розірвано на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 08.08.2022 року. Позов про розірвання шлюбу було ініційовано [PERSON] у зв`язку із припиненням між нею та позивачем подружніх відносин з листопада 2021 року. В той же час, визнаючи той факт, що спірний дачний будинок було придбано в період шлюбу,17 квітня 2021 року, відповідач категорично заперечує, що це майно набуто у спільну сумісну власність, оскільки придбавалось воно виключно за особисті кошти відповідачки у тому і зареєстроване саме на її ім`я. Згідно інформації повідомленої представнику відповідача, вона будучи матір`ю трьох малолітніх дітей, на ой час неодноразово потерпала від фізичного насилля, чини мого над нею позивачем, навіть під час вагітності, і тому мала гостру потребу у придбанні саме власного житла, аби забезпечити себе і дітей належними житловими умовами і захистом. Оскільки позивач на той час не мав достатніх статків ( був не працевлаштований за інформацією відповідача) і тому саме відповідачка опікувалася добробутом сім`ї та власним коштом утримувала дітей. Відповідачка самостійно 17 квітня 2021 року оплатила придбане нею нерухоме майно за договором купівлі продажу дачного будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , вартістю 747 000,00 грн, що станом на 17.04.2021 року відповідно до офіційного курсу НБУ становило 26 717,00 дол. США. Так, напередодні укладення договору купівлі продажу дачного будинку від 17.04.2021 року,16 квітня 2021 року відповідачка отримала у борг від громадянина [PERSON] за усним договором позики грошові кошти у сумі 30 000,00 дол. США, які повернула позикодавцю 30.04.2021 року за рахунок іншої позики в розмірі 58 000,00 дол. США, отриманої в той же день -30 квітня 2021 року кількома годинами раніше, від громадянина [PERSON] , згідно договору позики від 30.04.2021, при цьому зазначені кошти були витрачені відповідачкою, як на погашення особистих боргових зобов`язань перед громадянином [PERSON] так і на проведення ремонтних робіт у спірному дачному будинку та облаштування його меблями, побутовим приладдям тощо. Визнаючи ці боргові зобов`язання власним особистим обов`язком, відповідачка, вже після припинення шлюбу з позивачем, 31 серпня 2023 року, теж самостійно повернула усю суму боргу (1 609 500,00 грн, що становить еквівалент 58 000,00 дол. США), позикодавцю [PERSON] за рахунок власних коштів. Отже, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач не підтвердив належними доказами, ні факт набуття дачного будинку за спільні кошти (26 717,00 дол. США) яких у той час (квітень 2021 року) подружжя [PERSON] ще не заощадили і не могли заощадити, за браком часу їхнього перебування у шлюбі; ні ту обставину, що він брав участь у поверненні у 2023 році коштів, позичених його дружиною для придбання спірного дачного будинку. Позивач не був та не є зареєстрований у спірному дачному будинку, а перебував лише кілька місяців у період з кінця червня 2021 року по листопад 2021 року, коли як сім`я подружжя фактично перестало існувати, були припинені між ними подружні відносини, спільне господарство не велося, у зв`язку із чим, з того часу позивач проживає у окремому приміщенні, адреса якого відповідачу не відома, а відповідачка та її діти користуються спірним дачним будинком, що є безспірним фактом. За результатами розгляду справи по суті у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовити у повному обсязі. У зустрічному позові ( том 1 а.с.127-139) наданому представником [PERSON] , адвокатом Плагун Л.С., позивач просить суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] дачний будинок, 2018 року забудови, загальною площею 149,4 кв.м. за номером [ADDRESS] ,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1648247232109, придбаний на підставі договору купівлі продажу дачного будинку, ціна нерухомого майна , встановлена у договорі 747 000,00 грн та земельну ділянку, площею 0,0300га, кадастровий номер 32109945900:01:024:0321, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на якій розташований вказаний вище дачний будинок, придбана на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки, ціна нерухомого майна, встановлена у договорі 54 000,00 грн. В обґрунтування позову зазначає факти вказані у відзиві на первісну позовну заяву. У відповіді на відзив ( а.с.183-191 том 1) представник позивача за первісним позовом вказує, що єдиними доводами відповідача про відсутність підставі для поділу спільного майна подружжя, є наявність боргових розписок за якими ніби то, вона отримала у борг кошти для придбання спірного майна. Оскільки майно , набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) ( ст. 60 СК України), а отже тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції ст. 60 СК України покладається на того з подружжя, який її спростовує. Додана до відзизу на позовну заяву розписка від 16.04.2021 року, хоча і містить посилання, що позика береться для придбання земельної ділянки та житла, однак з останньої неможливо встановити, що за дані кошти було придбано спірне майно. Розписка написана усього за день до укладення договорів купівлі продажу спірного майна, у зв`язку з чим виникає об`єктивне питання, чому не уточнено, яку саме земельну ділянку та житло буде купувати позичальник. Доданий до відзиву на позовну заяву договір позики від 30.04.2021 року взагалі не містить посилань з якою метою бралися кошти у борг. Натомість жодних інших доказів, які б підтверджували, що [PERSON] мала кошти та витрачала їх на придбання майна чи утримання останнього за власний кошт ( квитанції на придбання меблів, побутової техніки, сплату комунальних послуг, закупівлі будівельних матеріалів тощо) відповідачем не надано Отже, відповідач не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на будинок та земельну ділянку, що були набуті сторонами під час шлюбу. Позивачу відомо, що [PERSON] не надавав 30 000,00 дол. США у борг відповідачу, що може бути підтверджено у разі виклику останнього до суду у кості свідка. Також , слід вказати про те, що гроші за спірне майно було надано саме [PERSON] , що може підтвердити продавець за договорами купівлі продажу спірного майна [PERSON] у разі виклику останнього до суду у якості свідка. Також, позивач разом із [PERSON] займався будівництвом спірного дачного будинку, зокрема за власний кошт здійснював монтаж опалення, проводив водопостачання , каналізацію та електрику у даний дачний будинок. У запереченнях на відповідь на відзив ( а.с.206-212 том 1) представник відповідача вказує, що позиція відповідача у даній справі побудована саме на спростуванні презумпції спільності права власності на майно подружжя. Сама по собі згода позивача на придбання об`єктів нерухомості, без доказів того, що кошти, за які таке майно було набуте, належали саме подружжю і були ними отримані у спільну сумісну власність, не доводить факту спільної сумісної власності на спірний даний будинок та земельну ділянку на якій цей будинок розташований. Як слідує із матеріалів, при придбанні нерухомого майна [PERSON] оформив і підписав заяву від 17.04.2021 року, посвідчену приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Ничипоренком О.В. під час нотаріального оформлення і посвідчення правочинів від 17.04.2021 року про придбання спірної нерухомості. У такій спосіб позивач дійсно надав передбачену законом згоду дружині на придбання нерухомого майна на будь яких умовах і за ціною, яку вона визнає для себе розумною і доцільною. Цією згодою, [PERSON] дозволив дружині (нічим її не обмежив) самостійно і на її власний розсуд визначити суму та джерело походженні грошових коштів, спрямованих на придбання спірного майна. Таким чином, [PERSON] цілком правомірно, розраховуючи виключно на власні сили і особисті статки і доходи, з її особистих джерел, було прийнято та реалізоване рішення про придбання дачного будинку і земельної ділянки, на якій він розташований, у її особисту приватну власність, а також здійснено розрахунки за це майно, за кошти що належали їй особисто. Сторона відповідача вважає, неаргументованими належним чином заперечення позивача проти доводів відповідача про придбання нею спірного майна в особисту власність за запозичені кошти, отриманими спочатку за договором позики від 16.04.2021 року, а потім за договором позики від 30.04.2021 року, зобов`язання якими 100% виконано відповідачкою теж самостійно за рахунок її особистих, а не спільних коштів подружжя. Позивач не заперечує проти того, що спірне нерухоме майно було придбано за запозичені відповідачкою кошти. Позивач також не довів належними доказами ні тієї обставини, що він та його дружина [PERSON] за час перебування у шлюбі, який було зареєстровано 25.03.2020, отримували такі великі доходи, які б дозволили їм за рік шлюбу накопичити більше 801 000,00 грн, що еквівалентно 28 629,33 дол. США станом на 17.04.2021 року, ні того, що сам [PERSON] (відомості про його доходи відсутні в матеріалах справи), мав такі кошти і витратив їх саме на купівлю спірного майна. Тож, за недоведеністю стороною позивача протилежного, представлена відповідачем розписка від 16.04.2021 про отримання [PERSON] за усним договором позики коштів у сумі 30 000,00 дол. США на вирішення житлового питання( придбання земельної ділянки та житла) і докази придбання вже наступного дня -17.04.2021 року такої земельної ділянки та житла, є переконливими аргументами на користь доводів [PERSON] , наведених у відзиві на позовну заяву. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] не знає взагалі, а є знайомим [PERSON] 30 000,00 дол. США це його зароблені кошти, так як він має власний бізнес (з 2003 року), а також він має компанія на Кіпрі та отримає дивіденди, а тому має можливість запозичити таку суму коштів. Чи була одружена [PERSON] на момент отримання позики він не запитував. Грошові кошти передавалися на Березняках, це було 16 квітня 2021 року. Кошти не перераховувались, віддав три пачки по 10 000 дол. США. Кошти надавались на місяць півтора для перекриття іпотеки пов`язаної з житлом ( про надання коштів попросив його близькій товариш). Кошти повертались так само купюрами по 100 дол. США в ресторані, куди під`їхала [PERSON] та віддала кошти. При передачі коштів нікого не було. Розписка про передачу коштів зберігалася в нього в офісі. Розписка про передачу та отримання коштів була написана на одному й тому самому аркуші, після повернення коштів розписку віддав [PERSON] . Як би про кошти не попросив близький товариш він би не надав [PERSON] кошти. За рахунок чого були повернуті кошти він не знає. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, у задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмовити в повному обсязі. Представник відповідача та відповідач у задоволенні первісного позову просили відмовити у повному обсязі, задовольнивши позовні вимоги за зустрічним позовом. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, свідка,оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду Київської області від 08 серпня 2022 року розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 25 березня 2020 року Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ), актовий запис № 80 ( а.с.22,23-26 том 1). Вказаним рішенням суду встановлено, що шлюбні відносини припинені з листопада 2021 року. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . 17 квітня 2021 року [PERSON] купила дачний будинок за номером [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,0300 га, з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер 3210945900:01:024:0321, яка відчужується разом із зазначеним дачним будинком. Продаж вчинено за 747 000,00 грн. Покупець довела до відома продавця, а останні взяв до уваги той факт, що на момент набуття у власність дачного будинку перебуває у зареєстрованому шлюбі. Дачний будинок набувається за згодою чоловіка, справжність підпису якого на заяві засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Ничипоренком О.В. 17.04.2021 року за реєстровим № 571, що підтверджується копією договору купівлі продажу дачного будинку від 17 квітня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Ничипоренком О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 576 ( а.с.10-13 том 1). Матеріали справи містять копію розписки від 16.04.2021 згідно якої [PERSON] отримала в борг від [PERSON] 30 000,00 дол. США на вирішення житлового питання ( для придбання земельної ділянки та житла), які повернула 30.04.2021 ( а.с.114 том. 1). Із копії договору іпотеки від 30.04.2021 року вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] згідно із договором позики від 30.04.2021 року позику у сумі 1 609 500,00 грн, що становить еквівалент 58 000,00 дол. США та зобов`язалась повернути позику не пізніше 01 травня 2022 року. На забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: земельну ділянку , кадастровий номер 3210945900:01:024:0321, площею 0,03 га, цільове призначення 07.03 для індивідуального дачного будівництва, адреса: [ADDRESS] ( а.с.112 то 1). 31 серпня 2021 року договір іпотеки від 30 квітня 2021 року було припинено в зв`язку повним виконання зобов`язань позичальника за договором позики від 30 квітня 2021 року (а.с.113,126 том1). [PERSON] та її малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] ( а.с.105-107,158 том.1) Також матеріали справи містять кредитні договори, які укладались [PERSON] на споживчі цілі, та товарні чеки з яких вбачається, що остання придбавала строй матеріали, меблі для оздоблення житла ( а.с.122-206 том 2). В той же час, із відповіді Головного управління ДПС у м. Києві Державної податкової служби України від 25.04.2025 року за № 12991/5/26-15-12-07-01 вбачається, що [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] ) на дату надання відповіді, не перебуває на обліку в ГУ ДПС у м. Києві як фізична особа підприємець чи особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, декларації про майновий стан і доходи за 2019-2022 року до районних ДПІ ГУ ДПС у м. Києві не подавались. За перший квартал 2019 року сума доходу нарахована 47 461,90 грн та 3 638,87 грн, за період 2 кварталу 2019 року вересень 2022 року інформація щодо доходів відсутня ( а.с.82-89 том 2). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27.09.2001). Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як зазначено у ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України). Згідно Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (надалі - Постанова №11) зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СКУ та ст.372 ЦКУ. Згідно п. 23 Постанови № 11 спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби,- грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (друга статті 71 Сімейного кодексу України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України). Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Суд приймає до уваги доводи відповідача про те, що спірні дачний будинок та земельну ділянку вона придбала за кошти які вона отримала у борг та становить суму яка логічно співвідноситься з сумою витраченою на придбання майна, яке є предметом спору. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доводи [PERSON] про те, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, останнім належними доказами не підтверджені. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). За вказаних положень, у розрізі спірних правовідносин, суд доходить до висновку, що спірні дачний будинок і земельна ділянка були набуті у період шлюбу, за кошти особисті кошти [PERSON] , за відсутності належних доказів позивача на підтвердження зворотного. Таким чином, з урахуванням встановленого під час судового розгляду, суд доходить до висновку про задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на спірний дачний будинок і земельну ділянку, з огляду на його обґрунтованість та доведеність та відмову у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, через безпідставність, за відсутності доказів на підтвердження зворотнього. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved