Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

У листопаді 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «КредитКапітал» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 37 650 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 08.03.2023 року між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит №101371481, згідно з умовами якого відповідач отримав 10 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом, інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів відповідачем не було сплачено кредитні кошти, комісію і проценти за користування кредитом у строк, встановлений Кредитним договором. Тобто, укладаючи кредитний договір, відповідач та кредитодавець уклали договір у вигляді електронного документа у відповідності до ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та ст. 6, 7, 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 27.06.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», відповідно до чинного законодавства України, укладений Договір відступлення прав вимоги №110-МЛ/Т. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги, позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, визначених в реєстрі боржників включно з правом вимоги і за кредитним договором №101371481від 08.03.2023 року, що укладений між кредитодавцем та відповідачем. Сума та розрахунок заборгованості за кредитним договором були передані позивачу від первинного кредитора згідно Договору відступлення прав вимоги №110-МЛ/Л від 27.06.2023 року. Сума заборгованості [PERSON] становить 37 650,00 грн., відповідно до виписки з особового рахунку, яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту 10 000 грн.; простроченої заборгованості за сумою відсотків 27 150,00 грн.; простроченої заборгованості за комісією за видачу кредиту 500 грн. Відповідач не виконав свої зобов`язання не вносив платежі, передбачені умовами кредитного договору, на повернення отриманих коштів, також сплату процентів за користування кредитом. Ухвалою суду від 04.11.2025 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 31.12.2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Говорова А.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивач до матеріалів справи надає копію договору про споживчий кредит №101371481 від 08.03.2023 року, який нібито підписаний [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора J55751. Щодо твердження позивача що саме відповідач подав заявку, підтвердив умови кредиту, надіслав позивачу одноразовий ідентифікатор, підписав кредитний договір одноразовим ідентифікатором, то жодним чином це не доведено. В позові зазначено, що відповідно до договору про споживчий кредит №101371481 від 08.03.2023 року [PERSON] підписав кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором J55751 та отримав грошові кошти в сумі 10000 грн. строком на 105 днів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» є різні види електронних підписів: (кваліфікований, удосконалений, простий). Одноразовий ідентифікатор (SMS-пароль) зазвичай не є кваліфікованим електронним підписом, який має презумпцію рівнозначності власноручному підпису та за допомогою якого однозначно можна ідентифікувати особу підписанта. Тобто для доведення його юридичної сили потрібні додаткові докази. Тобто позичальника не було ідентифіковано належним чином. Крім того, виписку з банківського рахунку [PERSON] матеріали справи не містять. Щодо наявності у матеріалах справи документу з назвою «Витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимог 100-МЛ/Т від 27.06.2023 року», відповідно до якого зазначено, що боржником є [PERSON] із боргом у розмірі 37650,00 гривень, то такий документ взагалі не передбачений жодним іншим доданим до справи документом, у тому числі Договором відступлення прав вимоги №100-МЛ/Т. Отже, документ із назвою «Витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимог 100-МЛ/Т від 27.06.2023 року» не тільки не передбачений Договором відступлення прав вимоги №100-МЛ/Т, а і є неузгодженим з іншими документами по справі, а тому не може вважатися доказом по справі, який підтверджує факт переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача. Отже, позивачем не доведено факт укладення кредитного договору між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] , не підтверджено факту переходу права вимоги до відповідача, а відтак представник відповідача констатує, що ТОВ «ФК «Кредит-капітал» не доведено факту набуття права вимоги до [PERSON] за договором №9278443 від 09.02.2025 року. На підставі викладеного, представник відповідача приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-капітал» задоволенню не підлягають, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Щодо витрат на правничу допомогу, представник позивача вважає, що вказані витрати у заявленому розмірі 8000 грн. є неспівмірними із складністю справи та витраченим на неї часом. Така справ фактично є типовою, позови до боржників представник позивача фактично копіює один з одного, замінюючи у ньому лише ПІБ боржника, суму кредиту, строк, загальну суму заборгованості. Ця справа не є складною, не потребує важких математичних розрахунків, а тому на думку сторони відповідача обгрунтованою сумою в якості витрат на правничу допомогу у справі у разі повного задоволення позовних вимог є сума у розмірі 3000 грн. (а.с.53-59). Представник позивача до суду не з`явився, позивач надав заяву, в якій просить справу розглянути у відсутність свого представника, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача адвокат Говоров А.В. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.03.2023 року між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит № 101371481, згідно з умовами якого відповідач отримав 10 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом, інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором (12-14). Договір укладено з використанням [PERSON] підпису аналогу ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора, що підтверджується відповідною довідкою та позначками з номером ідентифікатора на самому договорі. У анкеті-заявці на кредит №101371481 зазначені особисті анкетні дані позичальника [PERSON] : ідентифікаційний номер, серія та номер паспорта, номер телефону, зареєстроване місце проживання, дата народження, освіта, місце роботи за розмір заробітку (а.с.15-зворот). Суд враховує, що Закон України «Про електронну комерцію» передбачає можливість укладення електронних договорів. При цьому, згідно ст.12 вказаного Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно з п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Враховуючи, що кредитний договір підписаний [PERSON] в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, такий правочин слід вважати укладеним. Про допустимість такої форми укладення правочинів також зазначено у численних правових позиціях Верховного Суду, зокрема, у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 234/7163/20,у постанові від 12 червня 2023 року у справі №263/3470/20. Зважаючи на викладене, суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що [PERSON] не укладав кредитний договір та не був обізнаний з його умовами. Факт отримання кредитних коштів в сумі 10 000 грн. [PERSON] від ТОВ «Мілоан» підтверджується платіжним дорученням (а.с.16). Відповідач не надав доказів, що спростовують належність номера телефону чи карткового рахунку, або свідчать про шахрайство чи помилку. Відсутність заперечень щодо використання персональних даних у договорі та підтвердження банком зарахування коштів на картку відповідача свідчать про його волевиявлення на укладення договору (висновок Верховного Суду у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно із ст.ст.525,526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 27.06.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги №110-МЛ/Т (а.с.17-19). Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги, позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, визначених в реєстрі боржників включно з правом вимоги і за кредитним договором №101371481 від 08.03.2023 року, що укладений між кредитодавцем та відповідачем. Сума та розрахунок заборгованості за кредитним договором були передані позивачу від первинного кредитора згідно Договору відступлення прав вимоги №110-МЛ/Л від 27.06.2023 року. Розмір заборгованості [PERSON] становить 37 650,00 грн., відповідно до виписки з особового рахунку, яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту 10 000 грн.; простроченої заборгованості за сумою відсотків 27 150,00 грн.; простроченої заборгованості за комісією за видачу кредиту 500 грн. Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Щодо твердження представника відповідача про те, що позивачем не надано суду доказів відступлення прав вимоги за Договором про споживчий кредит №101371481 від 08.03.2023 року, суд наголошує на тому, що такі твердження спростовуються наданими позивачем та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: Актом приймання-передачі Реєстру боржників від 27.06.2023 року (а.с. 21-зворот), Додатковою угодою №1 від 26.08.2025 року (а.с. 21), Платіжною інструкцією 27.06.2023 року (а.с. 21-зворот), Витягом з Реєстру боржників (а.с.22). Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним вище договором не виконав. Відповідно до ст. 610 ЦК України,порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України,одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З огляду на викладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на те, що відповідачем не спростовано надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що позов про стягнення заборгованості за кредитним договором № 101371481 від 08.03.2023 року підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. Положеннями ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної справи, підтверджуються наданими копіями: договору про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 року (а.с.23-зворот), актом наданих послуг №Д/4645 від 22.10.2025 року (а.с.24), детальним описом наданих послуг до Акту №Д/4645 від 22.10.2025 року (а.с.24-зворот). У відзиві сторона відповідача заперечує стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн. Вирішуючи питання обґрунтованості щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн., суд приймає до уваги наступне. Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При цьому адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 2 статті 141 ЦПК України, відповідно до якого інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом із цим, у частині 3 статті 137 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved