Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до Кролевецької міської ради, в якій просить суд встановити факт належності [PERSON] , який помер [INFO] в с.Грузьке Кролевецького району Сумської області, на праві приватної власності земельних ділянок: кадастровий номер 5922682600:01:002:0485, загальною площею 0,2500 га, цільове призначення землі житлової та громадської забудови, 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер 5922682600:01:002:0026, загальною площею 0,0618 га, цільове призначення: землі сільськогосподарського призначення, 01.03 для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться в с.Грузьке Конотопського району Сумської області на території Кролевецької міської територіальної громади, та визнати за нею, [PERSON] , право приватної власності на вказані земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в с.Грузьке Кролевецького району Сумської області, з підстав неможливості оформлення спадкових прав у позасудовому порядку. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 7). Відповідач Кролевецька міська рада Сумської області, належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, до суду свого представника не направила, надавши відзив на позовну заяву, та заяву про розгляд справи без участі її представника (а.с. 37-38,89). Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання учасників справи суд вирішив можливим розглянути справу за їх відсутності. Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Кролевецького районного суду від 26 лютого 2024 року, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до Кролевецької міської ради Сумської області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку задоволено. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія СМ № 137588 від 30 квітня 2003 року, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована в с.Грузьке Кролевецького району Сумської області, для обслуговування житлового будинку . Рішенням Кролевецького районного суду від 25 березня 2024 року, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до Кролевецької міської ради Сумської області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку задоволено. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія СМ №137589 від 30 квітня 2003 року, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0618 га, яка розташована в с.Грузьке Кролевецького району Сумської області, для ведення особистого селянського господарства . Згідно ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначеними рішеннями суду встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] залишилось належне йому спадкове майно, а саме житловий будинок по [ADDRESS] , на яке [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по [ADDRESS] . Крім того після смерті [PERSON] залишилось належне йому спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 0,0618 га в с. Грузьке для ведення особистого селянського господарства , та земельна ділянка 0,2500 га в с. Грузьке для обслуговування житлового будинку. В Державному акті на право власності на земельну ділянку серії СМ № 137589, який видано 30 квітня 2003 року, зазначено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0618 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.7). В Державному акті на право власності на земельну ділянку серії СМ №137588, який видано 30 квітня 2003 року, зазначено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку. Приватним нотаріусом фактично відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено [PERSON] у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки площею 0,0618 га та площею 0,2500 га . Причиною відмови зазначено те, що державні акти на право власності на земельні ділянку серії СМ №137589 виданий 30 квітня 2003 року та СМ №137588 виданий 30 квітня 2003 року після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Земельна ділянка площею 0,0618 га кадастровий номер 5922682600:01:002:0026, земельна ділянка площею 0,2500 га кадастровий номер 5922682600:01:002:0485. Вищезезначеними рішеннями суду визнано недійсними Державний акт на право власності на земельну ділянку серія СМ № 137588 від 30 квітня 2003 року, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 5922682600:01:002:0485 та Державний акт на право власності на земельну ділянку серія СМ №137589 від 30 квітня 2003 року, площею 0,0618 га, кадастровий номер 5922682600:01:002:0026, які розташовані в с.Грузьке Кролевецького району Сумської області. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Згідно рішення виконавчого комітету Грузчанської сільської ради від 19.11.1993 року № 68 [PERSON] шляхом приватизації передано у власність земельні ділянки площею 0,05 га для обслуговування будинку , та 0,60 га для ведення особистого господарства.(а.с.22) Враховуючи зміст рішення виконавчого комітету Грузчанської сільської ради від 19.11.1993 року № 68 спадкодавець за життя не отримав державний акт на земельні ділянки . За змістом заповіту [PERSON] заповів [PERSON] будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою. Відповідач не оспорює, що земельні ділянки площею 0,05 га та 0,60 га на час виникнення спірних правовідносин є комунальною власністю та відносяться до земель особистого господарства. За життя [PERSON] не встиг закінчити процедуру приватизації вищевказаних земельних ділянок та отримати правовстановлюючий документ на них. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно пункту «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною першою статті 1225 ЦК України. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абзацу 2 пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абзац 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 Земельного Кодексу України), що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у справі № 623/633/17 від 21 березня 2018 року. Крім того, згідно з пунктом 3.5 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року N24-753/0/4-13 передбачено, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зіст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовом про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Пунктом 4.20 гл. 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 282/20595, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`та Витягу з Державного земельного кадастру. За змістом ч.ч. 9, 10 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Через відсутність правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку позивач не може оформити спадщину, оскільки спадкодавець [PERSON] не набув права власності на земельні ділянки згідно ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельних ділянок відповідно до чинного законодавства України, у зв`язку з чим, позивач має право на завершення приватизації вказаних земельних ділянок в порядку спадкування за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і визнання права, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, суд вважає, позивачем неправильно обрано спосіб захисту її прав шляхом встановлення факту належності на праві приватної власності земельних ділянок та визнання права приватної власності на вказане нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Спадкоємець має право звертатися до суду із позовом про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанні судового рішення та є порушенням» статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08.03.2017 у справі «ТОВ «Фріда» проти України»). Правові норми та судова практика мають застосовуватися таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 752/2177/22 (провадження № 61-4447св23) доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010). Суди у цивільних справах не оцінюють професійність, якість чи своєчасність правової допомоги, яка перешкодила особі, якій вона надається, отримати ефективний доступ до суду (див. ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 554/4001/17, провадження № 61-20093ск21). Матеріали справи не містять доказів та й доводів, які б свідчили про наявність перешкод для [PERSON] щодо своєчасного звернення за професійною правничої допомогою. Тобто час такого звернення залежав виключно від її волевиявлення. Частиною 4 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, а позивач за змістом позову не просила визнати права на завершення процедури приватизації земельної ділянки в порядку спадкування. З огляду на викладене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити . Судом не встановлено підстав для задоволення позову. Інші доводи позивача та її представника, не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача у розмірі, який ним понесено. Відповідно до ст. ст. 15, 16, 328, 1268, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: dismissed