Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

20.11.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованість за договором про надання кредиту в розмірі 15502,58 грн. та судові витрати 2422,40 грн. сплаченого судового збору, посилаючись на те, що 05.06.2021 між сторонами було укладено договір №275541-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в розмірі 14000,00 грн. шляхом перерахування на банківську карту позичальника [NUMBER] , а останній зобов'язався повернути кошти та сплатити відсотки за користування ними. Відповідач зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконує, здійснивши лише часткову оплату за договором на суму 15623,44 грн., внаслідок чого станом на 30.10.2025 утворилась заборгованість в розмірі 15502,58 грн., яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 9240,56 грн., суми прострочених платежів по процентах 6262,02 грн., що і стало підставою для звернення позивача до суду. Ухвалою від 27.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 01.10.2025; визначено сторонам строки для подачі відзиву, відповіді на відзив та заперечення; задоволено клопотання позивача та витребувано в АТ «ПриватБанк» докази (а.с.66-67). 28.11.2025 відповідач через канцелярію суду подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи, однак зі справою не ознайомлювався, по причині його неявки в судове засідання 27.01.2026 розгляд справи відкладено на 17.02.2026, про що повідомлено учасників справи, однак направлена відповідачу кореспонденція повернулася до суду не врученою адресату з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.85). 18.12.2025 до суду від АТ «ПриватБанк» надійшла витребувана інформація (а.с.78-80). Направлена відповідачу кореспонденція знову повернулася до суду не врученою відповідачу із поміткою «адресат відсутній» (а.с.93). Відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 755/17944/18 від 10.05.2023 довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку "відсутній за вказаною адресою" вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Окрім направлення судової повістки про виклик до суду на зареєстровану адресу місця проживання відповідача, останній повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на зазначену в позовній заяві його електронну адресу (а.с.89), а також шляхом направлення судової повістки у додаток «Viber» на вказаний у позовній заяві номер телефону відповідача (а.с.90). Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить розглядати справу за його відсутності. Також вказав, що у випадку неявки відповідача не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі (а.с.9). Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся у визначений законодавством спосіб, причини неявки не повідомив. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Також до суду не надходили від відповідача заяви чи клопотання щодо відкладення судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, з письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, про що судом протокольно винесено ухвалу. В зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.06.2021 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) виникли правовідносини у сфері договірних зобов'язань, шляхом укладення договору № 275541-КС-001 про надання кредиту з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», на наступних умовах: кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 14000,00 грн., на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит. Договір підписано відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора G-4469 (а.с.14-16). Надано кредит строком на 16 тижнів, процентна ставка в день 1,16269455, фіксована; комісія за надання кредиту: 2100,00 грн.; загальний розмір наданого кредиту: 14000,00 грн.; термін дії договору до 25.09.2021; орієнтована загальна вартість наданого кредиту: 29440,00 грн.; орієнтована реальна річна процентна ставка: 12248,28 процентів. Сторони в договорі узгодили графік платежів, обумовили наслідки неналежного виконання та інші умови. Вказаний договір укладений через особистий кабінет позичальника на сайті кредитодавця, що підтверджується роздруківками Пропозиції (оферти) укласти договір про надання кредиту № 275541-КС-001 від 05.06.2021 (а.с.15), Прийняття (акцепту) пропозиції (оферти) укласти Договір № 275541-КС-001 про надання кредиту (а.с.16), а також Паспорта споживчого кредиту, яким проінформовано позичальника про його умови (а.с.12-13). На підтвердження укладення договору № 275541-КС-001 від 05.06.2021 в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства на сайті https://my.bizpozyka.com позивачем надано візуальну форму послідовності дій клієнта [PERSON] по укладенню цього договору, з якої вбачається, що 05.06.2021 о 14:03:39 клієнт, використовуючи номер телефону [NUMBER] ідентифікувався в ІТС, зайшов у особистий кабінет, ознайомився з умовами надання кредиту, умовами кредитного договору, здійснив акцептування кредитного договору шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором G-8332 (а.с.17). В анкеті клієнта (витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи https://my.bizpozyka.com) зазначено особисті дані [PERSON] : адресу реєстрації та проживання, РНОКПП, дату та місце народження, а також інформацію стосовно суми бажаного кредиту 14000,00 грн., дату отримання кредиту 05.06.2021, електронну адресу позичальника, номер телефону та номер банківської картки/банківської картки для перерахунку коштів [NUMBER] (а.с.18). Таким чином, у підписаному [PERSON] договорі чітко визначені сума кредиту, відсотки за користування кредитними коштами, із запропонованими умовами відповідач ознайомилася та погодилася з ними, отже між сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору та укладено договір позики у формі електронного документу з електронними підписами сторін, такий правочин, згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв'язку з чим договір, згідно зі ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання за ним, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. При цьому [PERSON] , ознайомившись з умовами договору про надання кредиту, мав реальну можливість відмовитися від укладення кредитних угод та на момент їх підписання додаткових вимог щодо спірних умов договорів не заявляв, що свідчить про свідоме визнання оспорюваних умов договорів. На момент укладення кредитного договору [PERSON] не звертався до відповідача із заявами про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодився зі всіма умовами таких договорів, в тому числі з тими, що оспорює. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності Договору про надання кредиту № 275541-КС-001 від 05.06.2021. Зазначений договір недійсним не визнано, у зв`язку з чим у розглядуваному випадку відповідно до положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаного правочину. Як убачається із матеріалів справи, 05.06.2021 ТОВ «БІЗПОЗИКА» перерахувало на рахунок [PERSON] , який він зазначив в договорі про надання кредиту 516875****11, грошові кошти згідно до кредитного договору № 275541-КС-001 від 05.06.2021 в сумі 14000,00 грн., що підтверджується долученим до матеріалів справи підтвердженням (а.с.25). За інформацією АТ КБ «ПриватБанк» від 30.11.2025 в даному банку на ім`я [PERSON] банком було емітовано банківську картку [NUMBER] (а.с.78). Згідно виписки за договором б/н по даній картці вбачається рух коштів за період з 05.06.2021 по 25.09.2021, та факт зарахування переказу 05.06.2021 на картку коштів в сумі 14000,00 грн. (а.с.75-81). Згідно з п. 3 Договору сторонами було встановлено графік платежів, який передбачає зобов'язання позичальника щодо внесення в рахунок повернення кредиту часткового платежу основної суми, сплати процентів та комісії за надання кредиту. При цьому у графіку вказано, що загальна сума платежів за договором складає 29440,00 грн., з яких: 14000,00 грн. загальна сума платежів по кредиту, 13340,00 грн. загальна сума платежів по процентах, 2100,00 грн. загальна сума платежів по комісії за надання кредиту (а.с.14). Проте, позичальник [PERSON] не виконав свої зобов'язання за вказаним договором, у зв'язку з чим у виникла заборгованість за період кредитування з 05.06.2021 по 25.09.2021, яка відповідно до наданого ТОВ «Бізнес Позика» розрахунку станом на 29.10.2025 становить 15502,58 грн., що складається з заборгованості за кредитом 9240,56 грн., по відсотках 6262,02 грн. (а.с.26-37). Відповідно до наданого ТОВ «Бізнес Позика» розрахунку, проценти за користування кредитом нараховувалися ним в межах строку кредитування, визначеного договором. Після вказаної дати розмір нарахованих процентів не збільшувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов'язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату ним заборгованості у повному розмірі чи про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку, як і не надано аргументованого контррозрахунку заборгованості. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. За пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено у ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Кодексу). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. В силу положень Закону України «Про електронну комерцію» в момент укладення правочину відповідач прийняв на себе зобов'язання, погодившись на істотні умови фінансової установи. Застосовуючи зазначені норми права Верховний Суд у постановах від 16.12.2020 у справі № 561/77/19 та від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19 прийшов до висновку щодо правомірності укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем. Відтак після підписання договору електронним підписом у сторін виникли взаємні права та обов'язки, зокрема, у банку виникло зобов'язання надати кредитні кошти відповідачу, а у відповідача виникло зобов'язання оплачувати послуги фінансової установи. Частинами 1 та 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Згідно положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно вимог ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Фінансова установа ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов'язання за вказаним договором стосовно надання кредиту виконало, а [PERSON] в порушення умов договору зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). На підставі встановлених відповідно до матеріалів справи обставин, виходячи з «балансу ймовірностей» як стандарту доказування, котрий ЄСПЛ у рішенні «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» (заява № 59166/12) від 23.08.2016 визнає притаманним саме цивільним справам, відповідно до якого доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав, суд доходить до висновку, що між сторонами даної справи 05.06.2021 укладено Договір №275541-КС-001 про надання кредиту. Позивач свої зобов'язання за цим Договором виконав у повному обсязі надавши відповідачу кредитні ресурси та можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, в порушення умов договору відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved