Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

До суду надійшла вказана позовна заява в системі «Електронний суд», в якій представник позивача просить: 1) витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «МІАСИН» (Код ЄДРПОУ 41423152, 61001, м. Харків, вул. Сергіївська, буд.3-Б, кв.70) нежитлові приміщення (група приміщень 4) 2-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, загальною площею 233,4 кв. м., в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1717704363101) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , Адреса реєстрації: [ADDRESS] ); 2) витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «МІАСИН» (Код ЄДРПОУ 41423152, 61001, м. Харків, вул. Сергіївська, буд.3-Б, кв.70) нежитлові приміщення (група приміщень 1) 1-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12 загальною площею 132, 8 кв. м., в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1717790563101) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , Адреса реєстрації: [ADDRESS] ); 3) витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «МІАСИН» (Код ЄДРПОУ 41423152, 61001, м. Харків, вул. Сергіївська, буд.3-Б, кв.70) нежитлові приміщення (група приміщень 5) 3-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 загальною площею 269, 1 кв. м., в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1717893963101) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , Адреса реєстрації: [ADDRESS] ). Позовні вимоги мотивовані наступним. На підставі Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2007, посвідченого Погрібною Т.П., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, р. № 5045, [PERSON] набув право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, ХVІІ, ХVІІІ загальною площею 498,6 кв.м. в літ. «А-3», розташовані за адресою: [ADDRESS] . 27.12.2007 позивач і ПАТ «Банк Золоті Ворота» уклали договір про надання споживчого кредиту. 28.12.2007 позивач уклав із ПАТ «Банк Золоті Ворота» іпотечний договір, згідно з яким передав в іпотеку банку нерухоме майно - нежитлові приміщення. 29.12.2014 на підставі договорів про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та договорами застави разом із їх невід`ємними частинами - договорами про внесення змін, договорами забезпечення, поруки від ПАТ «Банк Золоті Ворота» до ПАТ «Комерційний Банк Стандарт» перейшло право вимоги за іпотечним договором. 22.01.2015 ПАТ «Комерційний Банк Стандарт» та ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг Про» були укладені Договір про надання фінансових послуг факторингу № 01/22.01.2015 та Договір відступлення прав за Іпотечним договором № 07-347, посвідчений Погрібною Т.Б., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 28.12.2007 та зареєстрований в реєстрі № 5053. Тобто останнім іпотекодержателем нежитлових приміщень стало ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг Про». У зв`язку з численними судовими спорами на підставі ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова у справі №638/3062/15-ц від 06.03.2015 за заявою [PERSON] про забезпечення позову було накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] , а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху № 1 -:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1- :4-16, 3-го поверху № 5-1-:5-18, XVII, XVIII загальною площею 498, 6 кв. м. літ. «А-3», розташовані за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2017 у справі №640/19631/15-ц (яка не набирала законної сили) заходи забезпечення були скасовані та знято арешт з нежитлових приміщень (проголошено без участі Позивача). 21.06.2017 11:37:59 до Державного реєстру речових прав на нерухоме та їх обтяжень внесено відомості про припинення обтяження у виді арешту нерухомого майна. Підставою припинення обтяження вказано ухвалу Київського районного суду м. Харкова у справі №640/19631/15-ц від 15.06.2017. 24.06.2017 ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг Про» (іпотекодержатель) звернуло стягнення на нежитлові приміщення шляхом реалізації іпотечного застереження та було здійснено реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за іпотекодержателем ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг Про» на підставі рішення з індексним номером 35892072, прийнятого приватним нотаріусом Малаховою Г.І., згідно з яким внесено до Реєстру запис 21132373 від 24.06.2017. 30.06.2017 на підставі Договору купівлі-продажу від 30.06.2017, серія та номер: 332, право власності на нежитлові приміщення [PERSON] було зареєстровано за ТОВ «МІАСИН». Запис про право власності за ТОВ «МІАСИН» до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень було внесено 30.06.2017 15:05:42 номер запису: 21176404, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35934643 від 30.06.2017 15:16:45, прийнятого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Іващенко М.М. 06.07.2017 [PERSON] подано до суду апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2017 у справі №640/19631/15-ц разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15.08.2017 ухвала Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2017 про скасування заходів забезпечення позову по справі № 640/19631/15-ц була визнана незаконною та скасована. При розгляді справи №640/10584/17 у Київському районному суді м. Харкова суддею Нев`ядомським Д.В. було направлено запит від 15.03.2018 судді Київського районного суду м. Харкова Шмадченко С.І. щодо набрання законної сили ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2017 у справі №640/19631/15-ц. У своїй відповіді на запит від 16.03.2018 вих.:№ Ш-15 суддя Шмадченко С.І. повідомила про те, що ухвала суду від 15.06.2017 про скасування заходів забезпечення позову не набрала законної сили, оскільки 06.07.2017 на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла апеляційна скарга разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. 11.12.2018 ТОВ «МІАСИН» здійснило поділ нежитлових приміщень на 3 об`єкти, а саме: нежитлові приміщення (група приміщень 4) 2-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, загальною площею 233,4 кв. м., в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1717704363101); нежитлові приміщення (група приміщень 1) 1-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12 загальною площею 132, 8 кв. м., в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1717790563101); нежитлові приміщення (група приміщень 5) 3-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 загальною площею 269, 1 кв. м., в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1717893963101). 23.10.2019 Верховний Суд прийняв постанову у справі № 640/10584/17 (у якій брали участь ті самі особи, що і в даній справі а саме: [PERSON] , ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг Про» та ТОВ «МІАСИН»), згідно з якою відмовив позивачу у задоволенні позову до іпотекодержателя та кінцевого набувача про визнання недійсним одностороннього правочину - звернення стягнення на нежитлові приміщення, витребування їх із чужого незаконного володіння кінцевого набувача та скасування запису про право власності на спірне майно за останнім, мотивувавши тим, що: державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором є рішенням реєстратора, яке слід оскаржувати згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та статтею 37 Закону № 1952-IV, а не в порядку оспорення дійсності правочинів; та вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування запису про право власності за кінцевим набувачем є похідними вимогами від вимоги про визнання недійсним одностороннього правочину. З урахуванням висновків Верховного Суду викладених у постанові від 23.10.2019 у справі № 640/10584/17 позивач звернувся 05.02.2020 до суду з позовом про скасування рішень про визнання протиправними та скасування рішень, записів про державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння та відновлення запису про право власності на нерухоме майно справа №953/2028/20. Постановою Верховного Суду від 09.04.2025 у справі №953/2028/20 (у якій брали участь ті самі особи, що і в даній справі а саме: [PERSON] , ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг Про» та ТОВ «МІАСИН»)скасовано рішення з індексним номером 35892072 від 27.06.2017. Верховний Суд погодився із висновком суду першої інстанції про неправомірність дій іпотекодержателя ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг Про», які були спрямовані на набуття права власності на предмет іпотеки. Оскільки іпотекодержатель неправомірно зареєстрував за собою право власності на нежитлові приміщення, то суд першої інстанції правильно виснував, що захист порушеного права власності позивача має бути забезпечений шляхом скасування рішення з індексним номером 35892072. У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що апеляційний суд правильно зазначив, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є вимога про витребування нерухомого майна та зауважив, що позивач має право повторно звернутися з позовом про витребування нежитлових приміщень з незаконного володіння кінцевого набувача через скасування як незаконного рішення реєстратора з індексним номером 35892072. З урахуванням наведеного, [PERSON] . Звернувся до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав шляхом витребування спірних нежитлових приміщень від ТОВ «МІАСИН». Представником відповідача ТОВ «МІАСИН» - адвокатом Старовойтовою Д.А. подано відзив на вказану позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні вказаного позову посилаючись на те, що ухвала Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2017 у справі №640/19631/15-ц про скасування заходів забезпечення позову набрала законної сили 21.06.2017, оскільки строк на її оскарження сплинув 20.06.2017, а апеляційний суд Харківської області скасував її 15.08.2017, а тому на момент вчинення реєстраційної дії сторонами було додержано всі умови чинного законодавства, в тому відповідач придбав спірне майно за відплатним договором, та є добросовісним набувачем об`єкту нерухомості, що виключає задоволення заявлених позивачем вимог. Представником позивача було надано відповідь на відзив, в якій вона просить задовольнити позов посилаючись, що скасована ухвала суду не породжує ніяких правових наслідків з моменту її ухвалення, а тому укладення договору купівлі-продажу у період дії арешту майна є необгрунтованим. Також, відповідач не є добросовісним набувачем, оскільки витяги з Державного реєстру прав на нерухоме майно містили інформацію про обтяження спірного нерухомого майна та наявність спорів щодо нього. Також не надано належних доказів відплатності спірного нерухомого майна, та доказів на спростування заявлених позовних вимог. Представник позивача адвокат Прокопенко М.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Устименко І.А. в судовому засіданні просив застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог, та у зв`язку з чим відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового розгляду на адресу суду не надходило. 04.07.2025 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. 04.07.2025 разом з позовною заявою надійшла заява про забезпечення позову, яка розподілена судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 07.07.2025 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.07.2025 клопотання про забезпечення позову задоволено частково. 11.07.2025 на адресу Київського районного суду м. Харкова надійшла заява про забезпечення позову, яка розподілена судді Зубу Г.А. Ухвалою суду від 11.07.2025 клопотання про забезпечення позову задоволено. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04.08.2025 витребувано матеріали справи на адресу Харківського апеляційного суду у зв`язку з надходженням апеляційних скарг на ухвали суду про забезпечення позову. 11.08.2025 на адресу Харківського апеляційного суду спрямовані матеріали оскарження відповідних ухвал. Протокольною ухвалою суду від 09.09.2025 задоволено клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 09.09.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі. Ухвалою суду від 31.10.2025 закрито підготовче провадження по даній справі, та справу призначено до судового розгляду по суті, та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалами Харківського апеляційного суду від 21.10.2025 апеляційні скарги повернуто апелянту. 10.11.2025 матеріали оскарження ухвал про забезпечення позову повернулись з Харківського апеляційного суду на адресу Київського районного суду м. Харкова. Судом встановлено, що 27 грудня 2007 року між [PERSON] та АК БАНК «ЗОЛОТІ ВОРОТА» було укладено договір №527 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (не відновлювальної). В забезпечення виконання зобов`язань за договором споживчого кредиту,28 грудня 2007 року між цими ж сторонами було укладено Іпотечний договір № 07-347, за умов якого було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м, в літ. «А-3», розташовані за адресою: [ADDRESS] , власником яких на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27 грудня 2007 року, посвідченого Погрібною Т.П., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, р. № 5045 є Бужор О.Я. За змістом договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, разом з їх невід`ємними частинами, договорами про внесення змін, договорами забезпечення, поруки, тощо 29 грудня 2014 року від ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» до ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК СТАНДАРТ» перейшло право вимоги за Іпотечним договором № 07-347 від 28.12.2007 року, що був укладений в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Договором про надання кредиту № 527 від 27 грудня 2007 року. Як вбачається з матеріалів справи, 22 січня 2015 року між ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК СТАНДАРТ» та ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 01/22.01.2015 та договір відступлення прав за Іпотечним договором № 07-347, посвідчений Погрібною Т.Б., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 28 грудня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 5053. Виходячи зі змісту вищевказаних договорів, ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» стало новим кредитором за Договором № 527 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії від 27 грудня 2007 року та новим іпотекодержателем за Іпотечним договором № 07-347 від 28 грудня 2007 року. На підставі ухвали судді Дзержинського районного суду м.Харкова у справі №638/3062/15-ц від 06.03.2015 за заявою [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на нерухоме майно, що належить йому на праві власності, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м, в літ. «А-3», розташовані за адресою: [ADDRESS] , про що 13.03.2015 о 18:14:42 внесено запис про обтяження №9040350 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора ХМУЮ Коваленка А.В. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 15.06.2017 у справі № 640/19631/15 заходи забезпечення, застосовані ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 06.03.2015 по справі №638/3062/15 скасовано шляхом зняття арешту з нерухомого майна, що належить на праві власності [PERSON] , а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м, в літ. «А-3», розташовані за адресою: [ADDRESS] . Строк оскарження вказаної ухвали зазначено 5 днів з моменту проголошення. На вказану ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 15.06.2017 позивачем [PERSON] було подано апеляційну скаргу 06.07.2017. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15.08.2017 ухвала Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2017 про скасування заходів забезпечення позову була скасована. Рішенням державного реєстратора Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради Корха Олександра Олександровича, індексний номер рішення: 35798087 від 21.06.2017 року 16:36:09, внесено відомості про припинення обтяження у виді арешту нерухомого майна. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35892072 від 27.06.2017 15:28:23, прийнятим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малахової Галини Іванівни та внесене в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 21132373 від 24.06.2017 року 16:32:41, право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м, в літ. «А-3», розташовані за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «ФК «Факторинг Про». Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 35934643 від 30.06.2017 15:16:45, прийнятим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Іващенко Мариною Миколаївною та внесене в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 21176404 від 30.06.2017 року 15:05:42, , право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м, в літ. «А-3», розташовані за адресою: [ADDRESS] зареєстровано ТОВ «МІАСИН». 29.11.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності 29163757 від 29.11.2018 08:52:32 за ТОВ «Міасин» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44309140 від 29.11.2018 року 09:01:40, прийнятого державним реєстратором Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області Сергєєвою Тетяною Анатоліївною. Підставою виникнення права власності вказано Договір купівлі продажу від 30.06.2017 №332. 05.12.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про скасування права власності за ТОВ «Міасин» на підставі рішення державного реєстратора Харківської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Малишева В.В. індексний номер рішення: 44431314 від 05.12.2018 року 15:16:38. Також, 10.12.2018 державним реєстратором Харківської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Малишевим Віталієм Валерійовичем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Міасин» та про припинення права власності за [PERSON] . Запис про право власності: 29352079 від 10.12.2018 року 12:54:17, індексний номер: 44507721 від 10.12.2018 року 13:06:12. Крім того, 11.12.2018 о 12-43 год. державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценком П.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №44533304 від 11.12.2018 на нежитлові приміщення 2 поверху №1-14 загальною площею 233,4 кв.м. в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 11.12.2018 о 13-29 год. державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценком П.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №44535259 від 11.12.2018 на нежитлові приміщення 1 поверху №1-12 загальною площею 132,8 кв.м. в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] . Також, 11.12.2018 о 14-16 год. державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценком П.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №44537400 від 11.12.2018 на нежитлові приміщення 3 поверху №1-15 загальною площею 269,1 кв.м. в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06.04.2018, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 21.11.2018 позов [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО», ТОВ «МІАСИН» про визнання недійсними одностороннього правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним односторонній правочин Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» (код ЄДРПОУ: 39030472), у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки - Нежитлові приміщення. Витребувано зазначене майно з чужого незаконного володіння та повернуто його власнику [PERSON] . Скасовано запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ТОВ «МІАСИН» № 21176404 щодо об`єкта нерухомого майна - Нежитлові приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100527463101. Стягнуто з відповідачів ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО», ТОВ «МІАСИН» витрати по сплаті судового збору. Постановою Верховного Суду України від 23.10.2019 апеляційну скаргу ТОВ «Міасин» задоволено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.04.2018 та постанову Харківського апеляційного суду від 21.11.2018 скасовано. В задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Рішення Верховного суду мотивовано тим, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є рішенням державного реєстратора, що підлягає оскарженню відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» та статті 37 Закону № 1952-IV, а не у порядку оспорення дійсності правочинів, до яких рішення державного реєстратора не належить, а тому позовні вимоги про визнання недійсним одностороннього правочину ТОВ «ФК «Факторинг Про» у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки є необґрунтованими. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2023 по справі № 953/2028/20 позовні вимоги [PERSON] задоволено, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради Корха Олександра Олександровича, індексний номер рішення: 35798087 від 21.06.2017 16:36:09, яким внесено відомості про припинення обтяження у виді арешту нерухомого майна; визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35892072 від 27.06.2017 15:28:23, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малахової Галини Іванівни та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 21132373 від 24.06.2017 16:32:41, що був здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35892072 від 27.06.2017 15:28:23, прийнятого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малахової Галини Іванівни, за власником ТОВ «ФК «ФАКТОРИНГ ПРО»; визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 35934643 від 30.06.2017 15:16:45, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Іващенко Мариною Миколаївною та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 21176404 від 30.06.2017 15:05:42, що був здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35934643 від 30.06.2017 15:16:45, прийнятого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Іващенко Мариною Миколаївною, за власником ТОВ «МІАСИН»; визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44309140 від 29.11.2018 09:01:40, прийняте державним реєстратором Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області Сергєєвою Тетяною Анатоліївною та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 29163757 від 29.11.2018 08:52:32, що був здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44309140 від 29.11.2018 09:01:40, прийнятого державним реєстратором Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області Сергєєвою Тетяною Анатоліївною, за власником ТОВ «МІАСИН»; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Харківської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Малишева Віталія Валерійовича, індексний номер рішення: 44431314 від 05.12.2018 15:16:38, яким внесено відомості до реєстру про скасування права власності; визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44507721 від 10.12.2018 13:06:12, прийняте державним реєстратором Харківської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Малишевим Віталієм Валерійовичем та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 29352079 від 10.12.2018 12:54:17, що був здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44507721 від 10.12.2018 13:06:12, прийнятого державним реєстратором Харківської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Малишевим Віталієм Валерійовичем, за власником ТОВ «МІАСИН», та яким внесено відомості до реєстру про припинення права власності за [PERSON] ; визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44533304 від 11.12.2018 12:42:43, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павлом Геннадійовичем та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 29373708 від 04.12.2018 11:06:40, що був здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44533304 від 11.12.2018 12:42:43, прийнятого державним реєстратором Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павлом Геннадійовичем, на нежитлові приміщення (група приміщень 4) 2-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, загальною площею 233,4 кв. м., в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 17177043631021), за власником ТОВ «МІАСИН»; визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44535259 від 11.12.2018 13:29:20, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павлом Геннадійовичем та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 29375484 від 04.12.2018 11:12:58, що був здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44535259 від 11.12.2018 13:29:20, прийнятого державним реєстратором Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павлом Геннадійовичем, на нежитлові приміщення (група приміщень 1) 1-го поверху № 1,2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12 загальною площею 132, 8 кв. м., в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1717790563101), за власником ТОВ «МІАСИН»; визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44537400 від 11.12.2018 14:16:37, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павлом Геннадійовичем та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 29377502 від 04.12.2018 11:25:17, що був здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44537400 від 11.12.2018 14:16:37, прийнятого державним реєстратором Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павлом Геннадійовичем, на нежитлові приміщення (група приміщень 5) 3-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 загальною площею 269, 1 кв. м., в літ. «А-3» за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1717893963101) за власником ТОВ «МІАСИН»; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка Павла Геннадійовича, індексний номер рішення: 44538110 від 11.12.2018 14:32:00, яким внесено відомості про припинення права власності на підставі поділу об`єкта нерухомого майна та відомості про закриття об`єкта нерухомого майна на підставі поділу об`єкта нерухомого майна; визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м. в літ. «А-3», розташовані за адресою: [ADDRESS] . Постановою Харківського апеляційного суду від 21.12.2023 вказане рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення про повну відмову [PERSON] в задоволенні його позовних вимог. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 квітня 2025 року постанову Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року скасовано у частині відмови у задоволенні позовної вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг Про» про скасування рішення з індексним номером 35892072 від 27 червня 2017 року та залишено в силі у частині задоволення вказаної вимоги рішення Київського районного суду міста Харкова від 7 лютого 2023 року, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови; змінено у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови щодо відмови у задоволенні всіх інших позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг Про» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Міасин»; змінено у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови щодо вирішення всіх позовних вимог [PERSON] до приватних нотаріусів Харківського міського нотаріального округу Малахової Галини Іванівни та Іващенко Марини Миколаївни, державного реєстратора Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради Корха Олександра Олександровича, державного реєстратора Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області Сергєєвої Тетяни Анатоліївни, державного реєстратора Харківської філії Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Малишева Віталія Валерійовича, державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка Павла Геннадійовича; та вирішено питання про перерозподіл судових витрат. Вказаною постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважив, що позивач має право повторно звернутися з позовом про витребування нежитлових приміщень з незаконного володіння кінцевого набувача через скасування як незаконного рішення реєстратора з індексним номером 35892072. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року в справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23)). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)). Для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві (див. пункт 9.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22)). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі № 922/3537/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що: «Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))». Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування постанову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2022 року у справі № 472/156/21 (провадження № 61-7658св22)). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд погоджується з доводами сторонами позивача та встановленими судовоми рішеннями обставини, з яких вбачається, що для перевірки законності придбання майна відповідач отримував у нотаріуса необхідні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, та ці витяги могли містити інформацію про обтяження, які, хоча й були неправомірно скасовані, але свідчили б про наявність судового спору щодо цього майна. За вказаних обставин, ТОВ «МІАСИН» мало інформацію про наявність обтяжень спірного нерухомого майна, та не зважаючи на викладене було укладено відповідний договір купівлі-продажу. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вказаного позову, оскільки судовим рішенням скасовано незаконне рішення реєстратора з індексним номером 35892072 згідно з яким іпотекодержатель у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки (спірні нежитлові приміщення), та відповідач при їх купівлі мав змогу дізнатись про наявні на нього обтяження з відповідних витягів, що свідчить про порушення прав позивача на володіння майном, тому наявні правові підстави для витребування цього майна із незаконного володіння відповідача, а від так позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, що в подальшому не позбавляє відповідача на звернення до суду з відповідним позовом про стягнення сплачених грошових коштів за спірне майно до іншої сторони укладеного правочину. Представника відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, то слід зазначити наступне. На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частин третьої, четвертої та п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ні з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (див. постанову Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19), постанови Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 511/2402/15 (провадження № 61-6218св23), від 04 квітня 2024 року у справі № 442/5872/21 (провадження № 61-504св23), від 14 травня 2024 року у справі № 711/1406/19 (провадження № 61-10876св23) та інші. Отже, усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування статті 261 ЦК України, згідно з якою початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права; аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). Початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ні з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Як зазначають представники відповідача, дізнався про порушення своїх прав у липні 2017 року, оскільки договір купівлі-продажу щодо купівлі спірного майна було укладено 30.06.2017, що не оспорює сторона позивача. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі№ 372/1036/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 385/1454/15-ц, від 01 жовтня 2020 року у справі № 912/1672/18, викладені висновки, відповідно до яких позовна давність застосовується лише за умови встановлення наявності порушеного права сторони спору, тому встановивши, доведеність порушення цивільного права, за захистом якого особа звернулася до суду, але якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення. Разом із цим, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Отже початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання 02 квітня 2020 року чинності Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а скасований був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Водночас Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався указами Президента України та триває дотепер. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився, і такий стан тривав до 04.09.2025 відповідно до Закону України № 4434-ІХ. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Таким чином, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо позовних вимог [PERSON] не спливла (мала сплинути в липні 2020 року), то цей строк унаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану (до 29 січня 2024 року) й подальшого (з 30 січня 2024 року) зупинення його перебігу на строк дії до 04.09.2025 не є пропущеним, оскільки вказаний позов надійшов до суду 04.07.2025. За вказаних обставин, заявлені клопотання представників відповідача задоволенню не підлягають. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved