Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся адвокат Каленяк Едуард Анатолійович, діючи в інтересах [PERSON] , з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.01.2025 близько 21 год. 30 хв. в м. Вінниці, на перехресті вулиць Привокзальна та Верхарна відбулась ДТП за участю автомобіля «Skoda», д.н.з [NUMBER] , яким керував [PERSON] , та автомобіля «BMW», д.н.з. [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Рішенням Вінницького міського суду від 20.02.2025 № 127/2271/25 [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Skoda», д.н.з [NUMBER] , власником автомобіля є [PERSON] . Згідно з копією полісу № ЕР223871714 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зі строком дії з 13.10.2024 по 12.10.2025 включно, забезпечено транспортний засіб - автомобіль марки «BMW», д.н.з. [NUMBER] . Поліс укладено між страховиком ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та страхувальником [PERSON] . Згідно з полісом встановлено страхову суму на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну - 160 000, 00 гривень, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю 320 000, 00 гривень, франшиза 0. Про настання страхового випадку було повідомлено ПрАТ СК «ПЗУ Україна». Позивачу було виплачено страхове відшкодування в розмірі вартості транспортного засобу до та після ДТП в сумі 156 697, 81 гривень. Разом з тим, в результаті зіткнення транспортних засобів [PERSON] втратив свідомість та в подальшому, того ж дня, був доставлений до лікарні. Після огляду лікарів позивачу було діагностовано закриту ЧМТ, струс головного мозку. В результаті отриманої травми [PERSON] 22.01.2025 проходив медичне обстеження та перебував на стаціонарному лікуванні в період з 27.01.2025 по 10.02.2025 та з 20.03.2025 по 28.03.2025. Крім того, позивачем здійснено обстеження головного мозку та кісток черепа (КТ), в результаті чого позивач поніс витрати в сумі 1 300, 00 гривень, що підтверджується квитанцією від 21.01.2025. Листом від 21.03.2025 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування в зв`язку з заподіянню шкоди його здоров`ю, оскільки ним не надано доказів того, що він визнаний потерпілим у ДТП або особою, яка зазнала травми внаслідок ДТП. Статтею 21 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування (тимчасової непрацездатності), але не більше ніж за 120 днів. Враховуючи встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати станом на дату настання страхового випадку (17.01.2025 8 000, 00 гривень), мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із лікуванням потерпілої особи, становить 266, 40 гривень за кожний день лікування. Відповідно, враховуючи період (строк) лікування позивача від отриманих за наслідками ДТП травм, що підтверджені відповідними документами закладу охорони здоров`я (виписками із медичної карти амбулаторного хворого), мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із лікуванням потерпілого (25 днів лікування), становить 6 660, 00 гривень. Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для непрацюючої повнолітньої особи - 1/30 розміру мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день непрацездатності, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я. Відповідно до виписок із медичної карти амбулаторного хворого позивач 22.01.2025 проходив обстеження, а в період з 27.01.2025 по 10.02.2025 та з 20.03.2025 по 28.03.2025 перебував на стаціонарному лікуванні. Отже, страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності позивача, складає 6 660, 00 гривень. Враховуючи встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати станом на дату настання страхового випадку (17.01.2025 8 000, 00 гривень), мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із тимчасовою втратою працездатності, становить 266, 40 гривень за кожний день непрацездатності, що за 25 днів становить 6 660, 00 гривень. Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, а у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, здійснює потерпілій фізичній особі, яка зазнала ушкодження здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала потерпіла фізична особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у розмірі 10 відсотків страхової (регламентної) виплати у зв`язку з її лікуванням та/або втратою нею працездатності, розрахованої відповідно до статей 21-23 цього Закону. Отримані травми та потреба в постійному лікуванні завдали позивачу фізичного болю та страждань, в результаті чого заподіяно моральну шкоду, яка, на думку позивача, має бути йому відшкодована. Порушення [PERSON] правил дорожнього руху призвело до ДТП, що встановлено рушенням Вінницького міського суду № 127/2271/25 та не потребує доказування. В результаті ДТП автомобіль позивача знищено, відновлювати автомобіль економічно недоцільно, що підтверджується висновком № 26 від 04.02.2025. Пошкодження належного позивачу майна, отримана травма та втрата здоров`я вимагають додаткових зусиль для організації життя позивача та призвели до його моральних та фізичних страждань. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду адвоката позивача із вимогами про стягнення на користь позивача: -з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 6 660, 00 гривень страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із лікуванням; 6 660, 00 гривень страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із тимчасовою втратою працездатності; 1 332, 00 гривень моральної шкоди і 1 300, 00 гривень витрат за обстеження головного мозку (КТ); -з [PERSON] моральної шкоди в розмірі 50 000, 00 гривень. Також адвокат позивачів просив суд стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 14.05.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано відповідачам надати суду відзиви, а також докази у строк, встановлений судом; роз`яснено наслідки ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин. 02.06.2025 від адвоката Ліпковського І.С. Непийводи К.В., надійшов відзив на позовну заяву (отримано судом 03.06.2025) та 10.06.2025 від представника співвідповідача - ПАТ «СК «ПЗУ Україна» додаткові пояснення у справі. Ухвалою суду від 22.07.2025 було відмовлено ПАТ «СК «ПЗУ Україна» у прийнятті до розгляду додаткових пояснень по справі; прийнято до розгляду відзив на позовну заяву [PERSON] ; запропоновано учасникам справа надати заяви по суті справи; роз`яснено наслідки ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин. Так, у своєму відзиві адвокат відповідача [PERSON] [PERSON] зазначила, що вимоги позивача є необґрунтованими й безпідставними. На думку адвоката, позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди внаслідок ушкодження його здоров`я саме внаслідок ДТП, що мала місце 17.01.2025. Щодо заявленого розміру моральної шкоди, то позивач не надав жодних належних і допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди, а саме: конкретних факторів, які вплинули на його емоційний та моральний стан; яких можливостей був позбавлений; яким чином порушено ритм його життя. Відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність істотної шкоди здоров`ю позивача, причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та заявленими вимогами про відшкодування моральної шкоди, а також обґрунтованість самого розміру такої шкоди. Фактичні обставини справи, зафіксовані уповноваженими органами, вказують на незначність отриманих ушкоджень, відсутність кримінального правопорушення, добровільну відмову позивача від проведення судово-медичної експертизи та небажання ініціювати притягнення винної особи до відповідальності у кримінальному порядку. Тому, адвокат відповідача просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог до [PERSON] в повному обсязі і стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу. 28.07.2025 від адвоката позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву та 03.08.2025 від адвоката [PERSON] Непийводи К.В. заперечення на відповідь на відзив у порядку і строк встановлені судом. 20.08.2025 від ПАТ «СК «ПЗУ Україна» на адресу суду надійшли «заперечення на заяву про уточнення позовних вимог» та «заперечення на заяву про відмову від позову». Ухвалою суду від 21.10.2025 було прийнято до розгляду відповідь адвоката позивача на відзив на позовну заяву від 28.07.2025 та заперечення на відповідь на відзив адвоката Ліпковського І.С. Непийводи К.В. від 03.08.2025; відмовлено ПАТ «СК «ПЗУ Україна» у прийнятті до розгляду «заперечень на заяву про уточнення позовних вимог» та «заперечень на заяву про відмову від позову» від 20.08.2025. У відповіді на відзив адвокат позивача зазначив, що доводи відповідача [PERSON] є безпідставними та спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема медичними документами. Адвокат виклав свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених адвокатом відповідача [PERSON] у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення. У своїх запереченнях на відповідь на відзив адвоката позивача адвокат відповідача Ліпковського І.С. зазначила, що позивач намагається використати власні вроджені, хронічні захворювання, а також порушення здоров`я, отримані під час проходження військової служби чи в інший період свого життя, з метою безпідставного пов`язування їх із наслідками дорожньо-транспортної пригоди. Такі дії позивача, на думку адвоката відповідача [PERSON] , мають ознаки зловживання процесуальними правами та є спробою ввести суд в оману для необґрунтованого стягнення з [PERSON] моральної шкоди у розмірі 50 000, 00 гривень. Адвокат у запереченнях виклала свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених адвокатом позивача у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх відхилення. 21.10.2025 судом було відмовлено в задоволенні заяви адвоката Ліпковського І.С. Непийводи К.В. про виклик в судове засідання в якості свідка [PERSON] , про що постановлено відповідну ухвалу без оформлення окремого документа, яку занесено до протоколу судового засідання. Ухвалою суду від 21.10.2025 було прийнято відмову адвоката позивача від позову до ПАТ «СК «ПЗУ Україна» в частині вимог про стягнення моральної шкоди і закрито провадження у справі в частині цих позовних вимог. Крім того, ухвалою суду від 21.10.2025 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Позивач та його адвокат, а також представник відповідача - ПАТ «СК «ПЗУ Україна» в судове засідання повторно не з`явились, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Водночас, 14.01.2026 на адресу суду від адвоката позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача. Від представника відповідача - ПАТ «СК «ПЗУ Україна» на адресу суду заява про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у його відсутність не надходила. Адвокат відповідача [PERSON] Непийвода К.В. не заперечувала щодо розгляду справи у відсутність сторони позивача та представника співвідповідача - ПАТ «СК «ПЗУ Україна». Враховуючи заяву адвоката позивача, думку адвоката відповідача - Ліпковського І.С., а також положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести розгляд справи у відсутність сторони позивача та представника співвідповідача - ПАТ «СК «ПЗУ Україна» (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу засідання). Як вбачається із заяви адвоката позивача від 14.01.2026, він підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити. Адвокат відповідача [PERSON] Непийвода К.В. заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність, аргументуючи мотивами, викладеними у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 17.01.2025 о 21 год. 30 хв. в м. Вінниці по вул. Привокзальна, 9А, сталася ДТП за участю автомобіля марки «BMW 530i», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля марки «Skoda Octavia A5», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/2271/25 від 20.02.2025, яка набрала законної сили 04.03.2025, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850, 00 гривень. (а.с. 45-45зв.) Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вищевказаним судовим рішенням було встановлено, що [PERSON] 17.01.2025 о 21 год. 30 хв. в м. Вінниці по вул. Привокзальна, 9А, керуючи транспортним засобом «BMW 530i», д.н.з. [NUMBER] , при виїзді з прилеглої території не дав дорогу транспортному засобу «Skoda Octavia A5», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальним збитком. Таким чином, [PERSON] порушив вимоги п. 10.2 ПДР України. Згідно із ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Судом встановлено, що на час скоєння 17.01.2025 ДТП [PERSON] на відповідній правовій підставі володів транспортним засобом марки «BMW 530i», д.н.з. [NUMBER] , оскільки під час керування мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб. Внаслідок ДТП транспортний засіб марки «Skoda Octavia A5», д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] і яким він на відповідній правовій підставі керував на час ДТП, був пошкоджений. Дані обставини не заперечувалась учасниками справи. [PERSON] не доведено суду, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортний засобів № ЕР.223871714 транспортний засіб «BMW 530i», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , є забезпечений і відповідальність водія забезпечуваного транспортного засобу застрахованою ПАТ «СК «ПЗУ Україна» з 00:00 год. 13.10.2024 по 24:00 год. 12.10.2025 (включно). (а.с. 47) Судом встановлено, що подія, яка сталася 17.01.2025, є страховим випадком. З матеріалів справи вбачається повідомлення страхової компанії про настання страхового випадку. Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), який втратив чинність 01.01.2025, однак був чинним на час виникнення цих правовідносин. Так, у відповідності до п. 6 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» чинного Закону України № 3720-ІХ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. Враховуючи наведене, посилання адвоката позивача в обґрунтування позовних вимог на норми Закону України № 3720-ІХ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є безпідставними. Водночас, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи. Зазначення позивачем конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальним для вирішення судом питання про те, які приписи слід застосувати, вирішуючи спір. З`ясувавши під час розгляду справи, що позивач або інший учасник справи для обґрунтування вимог або заперечень вказує інші нормативні приписи, ніж ті, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію останніх і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43) та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (пункт 85)). Саме суд має обов`язок здійснити юридичну кваліфікацію відносин сторін, виходячи зі встановлених під час розгляду справи фактів, і визначити, який припис треба застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є спірні відносини, не є зміною підстави позову (обставин, якими обґрунтований позов) та обраного позивачем способу захисту (предмета позову) (постанова Великої Палати Верховного Суду 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (пункт 86)). Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. За загальним правилом, відповідальність несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Статтею 3 Закону № 1961-IV визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Згідно із ст. 5 Закону № 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. З огляду на вищенаведене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Із умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № ЕР.223871714) вбачається встановлення розміру страхових сум на одного потерпілого: -за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю - 320 000, 00 гривень; -за шкоду, заподіяну майну 160 000, 00 гривень; -розмір франшизи 0 гривень. (а.с. 47) Як вбачається із позовної заяви, ПАТ «СК «ПЗУ Україна» було виплачено позивачу страхове відшкодування за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 156 697, 81 гривень. Крім того, позивач звернувся до ПАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про страхове відшкодування шкоди, заподіяної його здоров`ю внаслідок ДТП, що сталася 17.01.2025, на що отримав повідомлення, що матеріали страхової справи не містять інформації про його травмування внаслідок ДТП, а тому страхова компанія не визнає майнові вимоги заявника. Також ПАТ «СК «ПЗУ Україна» повідомила позивача, що у разі надання ним відповідних документів, компанія повторно розгляне питання щодо проведення виплати страхового відшкодування. (а.с. 39) Відповідно до п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: -шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; -шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; -шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; -моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; -шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Як вбачається з позовної заяви і встановлено судом, предметом спору у даній справі є, зокрема, шкода, пов`язана із лікуванням потерпілого, а також шкода, пов`язана з тимчасовою втратою ним працездатності. Як вже суд зазначав вище, для стягнення збитків потрібна наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками. Згідно із ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Так, у відповідності до п. 24.1 ст. 24 Закону № 1961-IV у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. З відповіді Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області від 23.05.2025 на адвокатський запит вбачається, зокрема, що: «…Внаслідок ДТП водій [PERSON] відповідно до виписки з МКЛШМД отримав тілесні ушкодження у вигляді: «Поверхнева травма волосистої частини голови, садно», та після огляду лікарів був відпущений додому, вищевказані тілесні ушкодження у [PERSON] відповідно до наказу № 6 СМЕ МОЗ України належать до тілесних ушкоджень легкого ступеня, а кримінальна відповідальність за ст. 286 ККУ для водія настає з моменту заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень більш ніж середньої важкості. В подальшому від останнього було відібрано заяву зустрічного характеру, так як отримані тілесні ушкодження являлися не значними, від проходження судово-медичної експертизи відмовився. У зв`язку з вищевикладеним на водія автомобіля марки «БМВ» [PERSON] , працівниками патрульної поліції було складено адміністративний протокол за ст. 124 КУпАП. Відомості по даному факту до ЄРДР не вносилися.» (а.с. 84) Як вбачається з виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 17.01.2025, внаслідок ДТП, що сталася 17.01.2025, [PERSON] зазнав травм легкого ступеня важкості, а саме: поверхнева травма волосистої частини голови, садно. Лікарем були надані позивачу наступні лікувальні та трудові рекомендації: обробка садна розчином бриліантового зеленого. (а.с. 9) Із вищевказаної виписки вбачається, що позивач відвідав медичний заклад у зв`язку із отриманою ним 17.01.2025 травмою внаслідок ДТП, отримав відповідну консультацію і не потребував стаціонарного лікування. З виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 22.01.2025 вбачається звернення [PERSON] до закладу охорони здоров`я із скаргами; анамнез записано зі слів пацієнта. Повний діагноз закрита ЧМТ, струс головного мозку, поверхневі забійні рани голови. Лікувальні та трудові рекомендації: нагляд, лікування у сімейного лікаря, невролога по місцю проживання; прописано медичні препарати; режим спокою; при необхідності огляд нейрохірурга в динаміці. (а.с. 10) Із вищевказаної виписки не вбачається потреба позивача у стаціонарному лікуванні. Доводи адвоката відповідача Ліпковського І.С. про те, що фактичний стан здоров`я позивача не відповідає заявленим у позові обставинам, оскільки [PERSON] 22.01.2025 був присутній під час технічного огляду транспортного засобу марки «Skoda Octavia A5», д.н.з. [NUMBER] , суд вважає необґрунтованими, адже дана обставина жодним чином не свідчить про те, що після даної події позивач у разі необхідності не міг звернутись за медичною допомогою. Як вбачається із протоколу технічного огляду КТЗ, останній проводився 22.01.2025 об 11 год. 00 хв., водночас до медичного закладу, як те вбачається із виписки з медичної карти амбулаторного хворого, позивач звернувся того ж дня, отримавши дану виписку о 16 год. 17 хв. (а.с. 10, 85зв.-86) Із виписки № 25/0143 з медичної карти стаціонарного хворого від 10.02.2025 вбачається перебування позивача на стаціонарному лікуванні у медичному закладі з 27.01.2025 до 10.02.2025. (а.с. 13-14) Дослідивши вказану виписку, враховуючи проведені обстеження в ході лікування, медикаментозне лікування і рекомендації за наслідками такого лікування, суд прийшов до висновку, що таке мало місце саме внаслідок струсу головного мозку, отриманого позивачем в результаті ДТП, що сталася 17.01.2025. Щодо сумнівів адвоката відповідача [PERSON] у фактичному стані здоров`я позивача, у встановлених йому діагнозах, а також у необхідності його госпіталізації через 10 днів після травми, то суд зауважує, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом не встановлено, що перебування на стаціонарному лікуванні в період з 20.03.2025 до 28.03.2025, як вбачається з виписки із медичної карти стаціонарного хворого, мало місце саме внаслідок струсу головного мозку, отриманого в результаті ДТП, що сталася 17.01.2025. Як встановлено судом, виходячи із призначень лікаря вказаних у виписці, під час лікування позивача використовувались препарати для лікування хвороб кишківника, нирок, шлунку, інфекційних хвороб, транквілізатори, а тому, враховуючи повний анамнез позивача, вказують на те, що воно не пов`язане із наслідками ДТП. (а.с. 11-12) Необхідність проведення позивачу ехокардіографії 28.03.2025, холтеровського моніторингу (а.с. 16-17, 48) внаслідок отриманої травми саме в ДТП не вбачається із матеріалів справи. Судом прийнято до уваги, що позивач є інвалідом 3 групи (інвалідність армії Національна гвардія), що підтверджується пенсійним посвідченням, виданим 21.11.2023. (а.с. 13) Із виписки з медичної карти стаціонарного хворого від 28.03.2025 вбачається, що позивач має діагнози, зокрема: хронічна хвороба нирок ІІІ ст.; дисметаболічна кардіоміопатія; вторинна (нефрогенна) алтераільна гіпертензія ІІ стадія, 2 ступінь; гіпертензивне серце (ЕКГ). СН І з збереженою систолічною функцією лівого шлуночку ФВ-57%; синусова тахікардія; шлуночкова екстрасистолія І клас по Lown. Отже, суд прийшов до висновку, що поведене позивачу в стаціонарі в період з 20.03.2025 до 28.03.2025 медикаментозне лікування і рекомендації за наслідками такого лікування вказують на те, що воно не пов`язане із наслідками ДТП. Як вбачається із публічно доступної інформації, терапія, яку може призначити лікар при струсі мозку, має на меті зняття головного болю, нормалізацію функцій мозку, а також усунення безсоння і тривоги. Для цих цілей можуть використовуватись заспокійливі, знеболюючі та снодійні. Діагноз встановлює лікар-невролог на основі симптомів, зокрема можуть використовуватися аналізи крові або КТ. Суд прийшов до висновку, що позивачем не надано переконливих доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та лікуванням позивача в стаціонарі в період з 20.03.2025 до 28.03.2025. Із чеку від 21.01.2025 на суму 1 300, 00 гривень вбачається оплата КТ головного мозку та кісток черепа. (а.с. 38) Суд погоджується із твердженнями адвоката відповідача [PERSON] про те, що із даного платіжного документа не вбачається хто саме є платником і кому така послуга надавалась. Однак суд не погоджується, що даний доказ є неналежним у цій справі. Так, із виписок з медичних карт амбулаторного (стаціонарного ) хворого від 22.01.2025 та від 10.02.2025 чітко вбачається, що 21.01.2025 [PERSON] проводилась КТ головного мозку, результати якої досліджувались нейрохірургом, який проводив огляд останнього. Те, що необхідність такої діагностики і її проведення були викликані саме наслідками ДТП, чітко вбачається із наявних у справі доказів у їх сукупності. Тому суд прийшов до висновку, що дані витрати понесено саме позивачем, і саме у зв`язку із його лікуванням внаслідок ДТП, що сталася 17.01.2025. Належних доказів інших витрат, визначених п. 24.1 ст. 24 Закону № 1961-IV, які мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я, стороною позивача суду не надано. Витрати позивача на обстеження головного мозку (КТ) є меншими, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до п. 24.2 ст. 24 Закону № 1961-IV. Однак, лікування позивача у стаціонарі, що стало наслідком саме ДТП, яка сталася 17.01.2025, як встановлено судом лише в період з 27.01.2025 до 10.02.2025, підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого, виданою відповідним закладом охорони здоров`я. Якщо документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у п. 24.1 ст. 24 Закону № 1961-IV, не надані або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до п. 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) у відповідності до положень п. 24.3 цієї статті здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в п. 24.2 цієї статті. Так, у відповідності до п. 24.2 ст. 24 Закону № 1961-IV мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Оскільки суд прийшов до висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між ДТП та лікуванням позивача лише в період з 27.01.2025 до 10.02.2025, і витрати позивача на обстеження головного мозку (КТ) є меншими, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до п. 24.2 ст. 24 Закону № 1961-IV, ПАТ «СК «ПЗУ Україна» зобов`язане виплатити позивачу страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з його лікуванням, в сумі 4 000, 00 гривень (8 000, 00 гривень/30 х 15 днів). Дана сума перебуває в межах ліміту страхового відшкодування. Відповідно, витрати на обстеження головного мозку (КТ) в розмірі 1 300, 00 гривень не підлягають стягненню з ПАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь позивача, адже відповідно до положень ст. 24 Закону № 1961-IV відшкодовуються або витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів, або, в разі ненадання документального підтвердження розміру останніх або ж їх розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до п. 24.2 ст. 24 цього Закону, витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого, виходячи із кількості днів лікування, але в будь-якому разі більша сума. У відповідності до ст. 25 Закону № 1961-IV у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: -для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; -для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; -для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Якщо особа була в зазначеному статусі менше вказаних розрахункових термінів, то до уваги береться середньомісячний доход з розрахунку суми сукупного доходу такої особи за попередній до настання страхового випадку календарний рік та доход протягом фактичного терміну (повні місяці) перебування особи в зазначеному статусі. Твердження адвоката відповідача [PERSON] про те, що позивач не має права на відшкодування шкоди, передбаченої ст. 25 Закону № 1961-IV, оскільки ним не надано доказів перебування у трудових відносинах під час його перебування на стаціонарному лікуванні, є безпідставними, адже положення даної норми Закону розповсюджується, зокрема, на непрацюючу повнолітню особу. Лікування на стаціонарі є підставою для визнання тимчасової непрацездатності навіть для непрацюючих осіб, що підтверджується медичними документами. Законодавство розрізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом в ході розгляду справи, позивач офіційно непрацевлаштований, однак через отриману травму внаслідок ДТП в період з 27.01.2025 до 10.02.2025 перебував на стаціонарному лікуванні і, відповідно, перебував у зв`язку із цим в стані тимчасової втрати працездатності. Відповідно ПАТ «СК «ПЗУ Україна» зобов`язане виплатити позивачу, як непрацюючій повнолітній особі, страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності потерпілим, в сумі 4 000, 00 гривень (8 000, 00 гривень/30 х 15 днів). Дана сума перебуває в межах ліміту страхового відшкодування. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь із відповідача [PERSON] моральної шкоди, суд прийшов до наступного висновку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц дійшла висновку, що виходячи з положень ст.ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 і ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Встановлені судом обставини на переконання суду призвели до спричинення позивачу моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях та психологічних переживаннях, яких він зазнав в зв`язку із подіями ДТП. Отже, судом встановлено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача [PERSON] . Судом враховано характер моральних страждань позивача, глибину його психічних переживань (страждань), тривалість негативних наслідків (страждань). Враховуючи заперечення адвоката відповідача [PERSON] , суд зауважує, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Психологічне напруження та незручності, що виникли внаслідок пошкодження [PERSON] майна позивача, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння йому моральної шкоди. При цьому, судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Суд звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її збагачення. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги характер моральних страждань, які переніс позивач, враховуючи певні його турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками протиправних дій відповідача [PERSON] , відношення відповідача [PERSON] до даних правовідносин, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] на його користь підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 5 000, 00 гривень, що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалах від 14.05.2025 і від 22.07.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення адвоката відповідача Ліпковського І.С., дослідивши письмові пояснення викладені учасниками справи в заявах по суті справи та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи наведене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з ПАТ «СК «ПЗУ Україна» страхового відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого в розмірі 4 000, 00 гривень і шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілим в розмірі 4 000, 00 гривень, а з [PERSON] моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 гривень. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом встановлено сплату позивачем на виконання вимог ухвали суду від 08.05.2025 судового збору при зверненні до суду в сумі 968, 96 гривень, що підтверджується квитанцією від 12.05.2025. (а.с. 62) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 194, 95 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (20, 12 %), а саме: - з ПАТ «СК «ПЗУ Україна» в розмірі 119, 95 гривень (які становлять 12, 38 % загального розміру вимог (54, 72 % від 22, 62 %)); - з [PERSON] в розмірі 75, 00 гривень (які становлять 7, 74 % від загального розміру вимог (10 % від 77, 38 %)). Решту судового збору в сумі 774, 01 гривень, слід залишити за позивачем. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Як повідомила адвокат Ліпковського І.С. Непийвода К.В., нею надано усі докази щодо понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі. Судом встановлено, що 27.01.2025 [PERSON] та адвокатом Непийводою К.В. було укладено договір про надання правничої допомоги б/н, на підставі якого було видано ордер. (а.с. 83, 219-220зв.) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, Непийвода К.В. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 001132, виданого 29.08.2024. Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження виконання адвокатом Непийводою К.В. умов вищевказаного договору суду надано акт № 1 здачі-приймання робіт (наданих послуг) від 12.01.2026. (а.с. 213) Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Як вбачається із умов договору про надання правничої допомоги б/н від 27.01.2025, сторони даного правочину досягли домовленості, що вартість однієї години роботи адвоката в робочий день складає 4 000, 00 гривень, а в неробочий час 6 000, 00 гривень; за результатами надання правничої допомоги складається акт здачі-приймання наданих послуг, де вказується обсяг наданої допомоги, витрачений час і вартість (п. 4.4 договору). У відповідності до акту № 1 здачі-приймання робіт (наданих послуг) від 12.01.2026 вартість наданих адвокатом Непийводою К.В. в межах даної цивільної справи послуг становить 16 000, 00 гривень. (а.с. 213) За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Водночас, адвокатом відповідача суду надано квитанції від 11.01.2026 і від 12.01.2026 про оплату [PERSON] гонорару адвокату Непийводі К.В. на виконання умов про надання правничої допомоги б/н від 27.01.2025 на загальну суму 16 000, 00 гривень. (а.с. 221, 228) За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial