Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

10 листопада 2025 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява [PERSON] до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що має наступні технічні характеристики: житловий будинок загальна площа 81,3 м. кв., літня кухня 42 м. кв., гараж 22,4 м. кв., стайня 30 м. кв., стодола 33 м. кв., вбиральня 3,8 м. кв., огорожа 30 м. кв., огорожа 36 м. кв., ворота 10 м. кв., ворота 8 м. кв., хвіртка 3 м.кв., криниця 5 п.м. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] в селі Ластівці Івано-Франківського (раніше - Богородчанського) району Івано-Франківської області померла бабуся позивачки [PERSON] , про що 27 жовтня 2005 року складено актовий запис про смерть № 40. За життя спадкодавиця розпорядилася належним їй майном, склавши заповіт, відповідно до якого все належне їй на момент смерті майно заповіла позивачці та своїй дочці [PERSON] , як спадкоємцям у рівних частках. Зазначений житловий будинок мав статус колгоспного двору, головою якого була бабуся позивачки - [PERSON] . Іншими членами колгоспного двору були мати позивачки - [PERSON] , батько - [PERSON] , а також сама позивачка. [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що відповідно до записів погосподарської книги № 19 за 1991-1995 роки до складу осіб, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 січня 1991 року входили: [PERSON] , 1920 року народження - голова домогосподарства, яка померла [INFO] ; [PERSON] - батько позивачки, який помер [INFO] ; [PERSON] - мати позивачки, а також сама позивачка. [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини після смерті [PERSON] як за заповітом так і за законом на користь позивачки, про що свідчить заява від 04 лютого 2025 року, засвідчена державним нотаріусом Богородчанської державної нотаріальної контори, зареєстрована в реєстрі за № 123. Таким чином вона залишилась єдиним спадкоємцем. Спадщина на яку хоче визнати право власності позивач складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який належав членам колгоспного двору, головою якого була [PERSON] . На звернення до державного нотаріуса Богородчанської державної нотаріальної контори Войташека І. І. для видачі їй свідоцтва на спадщину за заповітом на вищезазначене домоволодіння після смерті її баби їй було відмовлено. Нотаріус мотивував це тим, що неможливо встановити всіх співвласників колгоспного двору та їх частки у житловому будинку, та рекомендував звернутися до суду. На підставі наведеного просила визнати за нею право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що має наступні технічні характеристики: житловий будинок загальна площа 81,3 м. кв., літня кухня 42 м. кв., гараж 22,4 м. кв., стайня 30 м. кв., стодола 33 м. кв., вбиральня 3,8 м. кв., огорожа 30 м. кв., огорожа 36 м. кв., ворота 10 м. кв., ворота 8 м. кв., хвіртка 3 м.кв., криниця 5 п.м. Позивачка та її представник адвокат Попович М. М. у підготовче судове засідання не з`явилися. Представник позивачки подав заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності його довірительки, вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити. Крім того, разом із заявою подав копію свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Представник відповідача Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, у поданій заяві вимоги позову визнав, просив проводити розгляд справи у його відсутності. Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, зважаючи на відсутність всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснювалось. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оскільки представник відповідача позовні вимоги визнає, підстав для відмови у прийнятті визнання представником відповідача позову не встановлено, визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав свобод чи законних інтересів, то суд вважає, що позов слід задовольнити. Згідно зі ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно свідоцтва про смерть (повторне) серії [NUMBER] , виданого 24 квітня 2024 року, Богородчанським відділом реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [INFO] у віці 85 років померла [PERSON] , про що 27 жовтня 2005 року складено актовий запис №40 (а.с.9). Із дослідженого у судовому засіданні свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , вбачається, що в селі Старуня Богородчанського району Івано-Франківської області [INFO] помер [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого сільським ЗАГс с. Старуня Богородчанського району Івано-Франківської області, батьками позивачки є [PERSON] та [PERSON] (а.с.22). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, позивачка - дівоче прізвище [PERSON] 08 вересня 1991 року зареєструвала шлюбу з [PERSON] та після реєстрацію шлюбу набула прізвище [PERSON] (а.с.23). За життя [PERSON] склала заповіт (а.с.88), посвідчений 05 листопада 1999 року секретарем виконкому Старунської сільської ради Візнович О. І. і зареєстрований у реєстрі за №85, згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось заповіла в рівних частинах: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] - дочка спадкодавця [PERSON] від спадщини за заповітом та за законом відмовилися на користь своєї доньки [PERSON] , про що 04 лютого 2025 року подала нотаріусу відповідну заяву, яка зареєстрована в реєстрі за №123 (а.с.21). Відповідно до відповідно до Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Старунської сільської Ради Народних Депутатів від 20 травня 1991 року житловий будинок в цілому за адресою: [ADDRESS] , належить членам колгоспного двору, головою якого є [PERSON] на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Богородчанської районної Ради №178 від 08 серпня 1990 року (а.с.13). Відповідно до виписки виданої Старунським старостинським округом №7 Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 255/11.07-31 від 06 жовтня 2025 року, встановлено, що станом на 01 січня 1991 року згідно з погосподарської книги №19 за 1991-1995 роки в [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , [PERSON] , [INFO] , помер 2009 року, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Даний будинок, станом на 01.01.1991 року мав статус колгоспного двору (а.с.10). Відповідно до довідки Старунського старостинського округу №7 Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 22/11.07-31 від 24 січня 2025 року, [PERSON] , 1920 року народження була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] та померла [INFO] , актовий запис №40 від 27 жовтня 2005 року. На день її смерті за вказаною адресою були зареєстровані: [PERSON] , 1970 року народження, [PERSON] , 1969 року народження, [PERSON] , 1992 року народження, [PERSON] , 1996 року народження. За господарство рахувалося: житловий будинок та господарські будівлі, рік побудови до 1991 року. В користуванні знаходилась земельна ділянка площею всього 0,97 га в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,03 га, для ведення особистого селянського господарства0,44 га та 0,50 га земельна ділянка (пай). Власник земельної ділянки (пай) [PERSON] . Заповіт від імені [PERSON] посвідчений секретарем виконкому Старунської сільської ради 05.11.1999 року і зареєстрований під №85 не змінювався і не скасовувався (а.с.11). Даними технічного паспорту підтверджується, що до складу домоволодіння за адресою [ADDRESS] , входять: житловий будинок (рік побудови до 1991), гараж, літня кухня, стайня, стодола, вбиральня, огорожа, огорожа, ворота, ворота, хвіртка, криниця (а.с.14-19). Спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17,18 Закону "Про власність" (697-12) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Виходячи із Правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-350цс15 - згідно з частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. В підготовчому судовому засіданні підтверджено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , дійсно, мав статус колгоспного двору, головою якого була [PERSON] , якій на день смерті на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Старунської сільської Ради Народних Депутатів від 20 травня 1991 року на підставі рішення виконкому Богородчанської районної Ради №178 від 08 серпня 1990 року, зареєстрованого у Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації 20 травня 1991 року в реєстрову книгу 1 за №68, належало право особистої власності на майно колгоспного двору, яке набуте спадкодавцем правомірно, тобто на підставах, що не заборонені законом. Спадкодавець [PERSON] , яка померла [INFO] , за життя склала заповіт, посвідчений 05 листопада 1999 року секретарем виконкому Старунської сільської ради Візнович О. І. і зареєстрований у реєстрі за №85, згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось заповіла в рівних частинах: [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] . Крім того, у судовому засіданні доведено належними і допустимими доказами, що позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки інші спадкоємці за заповітом [PERSON] , від спадщини за заповітом та за законом відмовилася на користь позивачки, про що 04 лютого 2025 року подала нотаріусу відповідну заяву, яка зареєстрована у реєстрі за №123. Відповідно до повідомлення державного нотаріуса Богородчанської державної нотаріальної контори Войташека І. І. №02-14/538 від 24 вересня 2025 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , після смерті [INFO] баби [PERSON] , оскільки неможливо встановити всіх співвласників колгоспного двору та їх частки у житловому будинку (а.с.4). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім того, судом встановлено, що у Свідоцтві про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Старунської сільської Ради Народних Депутатів від 20 травня 1991 року на підставі рішення виконкому Богородчанської районної Ради №178 від 08 серпня 1990 року, допущено технічну помилку у написанні прізвища голови домогосподарства. Водночас із наявних у матеріалах справи доказів, зокрема заповіту, свідоцтва про смерть, інших правовстановлюючих та реєстраційних документів, вбачається, що особа, зазначена у свідоцтві про право власності, та спадкодавець є однією і тією ж фізичною особою. Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Згідно з частиною першою та третьою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням у їх сукупності, надаючи оцінку належності, допустимості, достовірності кожному доказу окремо та достатності доказів у сукупності. Суд не пов`язаний формальними розбіжностями, якщо з сукупності доказів достовірно встановлено юридично значущі обставини справи. Крім того, суд також враховує, що оформлення прав на колгоспні двори у 1991 році здійснювалося за спрощеними формами обліку, що зумовлювало можливість технічних неточностей у персональних даних. Суд не вправі відмовляти у задоволенні позову виключно з підстав формальних неточностей у документах, якщо такі неточності не спростовують факту належності майна відповідній особі та підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Аналогічна правова позиція викладена у практиці Верховного Суду. Так. У постанові від 20 березня 2019 року у справі №372/1809/16-ц Верховний Суд зазначив, що розбіжності у написанні анкетних даних особи у правовстановлюючих документах є формальними, якщо з сукупності доказів убачається, що такі документи стосуються однієї і тієї ж особи, та не можуть бути підставою для обмеження чи невизнання права власності. У постанові від 5 червня 2019 року у справі 643/10936/16-ц Верховний Суд наголосив, що суди не вправі відмовляти у захисті права виключно з підстав технічних неточностей у документах за наявності інших належних і допустимих доказів належного майна відповідній особі. Крім того, у постанові від 30 січня 2020 року у справі 761/4957/18 Верховний Суд підкреслив, що надмірний формалізм при застосуванні норм процесуального права суперечить завданню цивільного судочинства та порушує право особи на ефективний судовий захист. Таким чином, з огляду на те, що у судовому засіданні повністю доведені належними і допустимими доказами всі обставини, на які позивачка посилалася як на підставу заявленої вимоги, а також взявши до уваги те, що право на житловий будинок набуто спадкодавцем правомірно на підставах, які незаборонені законом, і що позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом та за законом, врахувавши позицію відповідача, згідно якої він повністю визнав позов, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявленої вимоги шляхом визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування. На підставі наведеного,

Outcome: approved