Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

22 жовтня 2025 року до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 27550,00 гривень. Позовні вимоги обгрунтвані тим, що 30.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» та [PERSON] укладено кредитний договір №372-342-1, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 2000,00 гривень, строком на 365 днів, до 29.09.2024 року, шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «Універсал Банк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,50% від суми кредиту за кожен день користування (1277,50% річних). Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://procent.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором «627189». Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконав, у результаті чого має заборгованість у розмірі 27550,00 гривень, з яких: 2000,00 гривень - заборгованість за кредитом; 25550,00 гривень - заборгованість за нарахованими процентами за період з 30.09.2023 року по 29.09.2024 року, що нараховані відповідно до п. 1.2. кредитного договору за ставкою 3,50 % за кожен день користування кредитом (1277,50% річних) та Графіку платежів. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 27550,00 гривень, а також судові витрати. 17.12.2025 року представником позивача подане клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача у всіх судових засіданнях. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток з повідомленням. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками та конверти з судовими повістками, що направлявся за адресою останнього відомого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученим з відміткою Укрпошти про причини повернення «За закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідачів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до статтей 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 30.09.2023 року між ТОВ «ФК «Процент» та [PERSON] укладено кредитний договір №372-342-1, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 2000,00 гривень, строком на 365 днів, до 29.09.2024, шляхом переказу на її платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «Універсал Банк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,5% від суми кредиту за кожен день користування (1277,50% річних). Підписанням кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, затвердженими наказом директора ТОВ «ФК «Процент» викладені для загального доступу в мережі інтернет на сайті https:procent.com.ua/uk/about_us. Електронний підпис з одноразовим ідентифікатором 627189 направлявся відповідачці 30.09.2023 року о 17:43:18 год., шляхом надсилання повідомлення на мобільний номер [NUMBER] , який зазначений у кредитному договорі та ІТС. Відповідачка була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту, що засвідчила електронним підписом одноразовим ідентифікатором «817996». Відповідно до зазначених вище умов Договору, ТОВ «ФК «Процент» свої зобов`язання перед відповідачкою виконало та надало їй кредит в сумі 2000,00 гривень, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується копією довідки платіжного провайдера - ТОВ «ФК «Елаєнс». Зазначене узгоджується з відповіддю АТ «Універсал Банк» №БТ/Е-1245 від 14.01.2026 року, відповідно до якої у АТ «Універсал Банк» на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] було емітовано платіжну картку № [NUMBER] та 30.09.2023 на вказану платіжну картку було зараховано платіж у сумі 2000,00 гривень, фінансовий номер телефону в період з 30.09.2023 року по 05.10.2023 року значиться [NUMBER] . На підтвердження АТ «Універсал Банк» наданий рух коштів по картці № [NUMBER] за період з 30.09.2023 по 05.10.2023. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного між ТОВ «ФК «Процент» та відповідачем кредитного договору дана фінансова установа надала позичальнику суму кредиту, а останній зобов`язувався повернути надану позики у повному обсязі, до 29.09.2024 року. В даному випадку судом встановлено, що відповідач добровільно звернувся до відповідних установ, ознайомився з інформацією про умови кредитування та уклав кредитний договір, підписавши який, погодив усі запропоновані кредитором істотні умови кредитування, зокрема, розмір та порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами, від договору не відмовився. Розмір процентів за користування кредитом було визначено сторонами договору за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст.627 ЦК України. Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Положеннями ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За правилами ч. ч. 12, 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. У п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконала, у результаті чого має заборгованість у розмірі 27550,00 гривень, з яких: 2000,00 гривень - заборгованість за кредитом; 25550,00 гривень - заборгованість за нарахованими процентами за період з 30.09.2023 року по 29.09.2024 року, що нараховані відповідно до п. 1.2. кредитного договору за ставкою 3,50 % за кожен день користування кредитом (1277,50% річних) та Графіку платежів. Суд перевіряючи розрахунок заборгованості за договором № 372-342-1 від 30.09.2023 року в частині процентів, не може погодитися з його правильністю, з огляду на таке. Пунктом 1.2. кредитного договору передбачено проценту ставку за користування грошовими коштами у розмірі 3,5 % щоденно. Позивач наполягає, що саме такий розмір процентної ставки повинен застосовуватися за весь період нарахування процентів, оскільки приписи ЗУ «Про споживче кредитування», якими обмежено максимальний розмір денної процентної ставки, до кредитного договору, який укладений до набрання чинності цих змін і який не переукладався, не застосовуються. Суд констатує, що згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 5 мотивувальної частини Рішення КСУ від 09 лютого 1999 року по справі № 1-7/99, в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Відповідно до частини 5 статті 8 ЗУ «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1% (статтю 8 було доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023). Згідно пункту 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» № 3498-IX, тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Закон набрав чинності 24.12.2023 року. Отже, в даному випадку законодавцем використана ультраактивна форма регулювання суспільно-правових відносин та визначений перехідний період, який передує безпосередньому застосуванню нової правової норми. Оскільки Закон України № 3498-ІХ набув чинності 24.12.2023 року та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження обмеження максимального розміру денної процентної ставки, в період часу з 24.12.2023 року до 22.04.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 2,5 %, в період часу з 22.04.2024 року до 20.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1,5 %, а з 20.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1 %. При цьому, згідно пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону (яким власне і запроваджено обмеження максимального розміру денної процентної ставки) поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Вказане свідчить про те, що у випадку продовження дії кредитних договорів після набрання чинності Законом України № 3498-ІХ, умови щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки застосовуються автоматично і не вимагають внесення змін до договору, так як характер цих правових норм є імперативним і не передбачає можливості відхилення від них при укладенні чи зміні договорів про надання споживчого кредиту. З урахуванням викладеного, суд вважає, що для визначення розміру заборгованості за процентами за кредитним договором №372-342-1 від 30.09.2023 року з 30.09.2023 по 24.12.2023 3,5% (85 днів), з 24.12.2023 по 22.04.2024 2,5% (119 днів), з 22.04.2024 по 20.08.2024 - 1,5% (120 днів), з 20.08.2024 до 29.09.2024 1% (42 дні). Отже, суд приходить до висновку, що заборгованість за процентами становить за період: з 30.09.2023 року по 23.12.2023 року - 5950,00 гривень (2000,00 гривень х 3,5% х 85 днів); з 24.12.2023 року по 21.04.2024 року - 5950,00 гривень (2000,00 гривень х 2,5% х 119 днів); з 22.04.2024 року по 19.08.2024 року - 3600,00 гривень (2000,00 гривень х 1,5% х 120 днів); з 20.08.2024 року по 28.09.2024 року - 820,00 гривень (2000,00 гривень х 1% х 41 днів); Таким чином, загальний розмір заборгованості за процентами складає 16320,00 гривень. Доказів сплати процентів за користування кредитними коштами [PERSON] матеріали справи не містять та відповідачем не надано. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат. На підтвердження витрат на правничу допомогу представник позивач надав договір №03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03.06.2024, укладеного між ТОВ «ФК «Процент» та ФОП [PERSON] ; акт приймання-передачі наданих послуг №73 до Договору № 03/06/2024 про надання юридичних послуг від 30.09.2025; Витяг з реєстру № 1 до акту приймання-передачі наданих послуг №73 до Договору № 03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03.06.2024, в якому зазначено вид послуг, наданих замовнику, а саме: підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором №372-342-1 від 30.09.2025 вартістю 9000,00 гривень, а також складання адвокатського запиту про витребування доказів по боржнику з [PERSON] за кредитним договором №372-342-1 від 30.09.2025 вартістю 1000,00 гривень; платіжною інструкцією кредитного переказу коштів від 30.09.2025, відповідно до якої, ТОВ «ФК «Процент» здійснило на рахунок [PERSON] оплату за надання юридичних послуг до договору №03/06/2024 від 03.06.2024 згідно акту №73 від 30.09.2025 в сумі 100000,00 гривень. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь ТОВ «ФК «Процент» підлягають стягненню витрати на правову допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 6650,00 гривень. Крім того, оскільки позовні вимоги ТОВ «ФК «Процент» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1610,90 гривень.

Outcome: partial