Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно їх спільного сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач самоусунулась від виховання дітей, вживає спиртні напої. З 2016 року відповідач переїхала, діти проживають разом із позивачем. Відповідач своїх обов`язків, зокрема обов`язку виховувати та утримувати дітей до досягнення дітьми повноліття, не виконує протягом тривалого часу та не здійснює жодних дій на їх виконання. Відповідач позов визнала. Від третьої особи до суду надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно дітей. Службою встановлено, що з 2012 року мати дітей почала зловживати алкогольними напоями, не ночувала вдома за місцем спільного проживання, фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. З 2016 року батьки почали проживати окремо, діти залишились проживати з батьком. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року у справі № 757/795/24-ц шлюб між батьками - розірвано. На даний час діти проживають разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . 09 жовтня 2025 року працівниками Служби у справах дітей та сім`ї здійснено вихід за адресою проживання батька та дітей, проведено обстеження умов проживання та бесіду з дітьми про що складено відповідні акти. Відповідно до акту обстеження умов проживання, зазначена квартира повністю пристосована для проживання та розвитку дітей. З бесіди з дітьми з`ясовано, що матір не приймає участь у їх вихованні, зловживає алкогольними напоями, іноді мати телефонує дітям, але у них немає бажання з нею спілкуватись. Діти повідомили про те, що питаннями їх виховання та утримання займається батько. Діти підтримують бажання батька щодо позбавлення матері батьківських прав. Відповідно до характеристик з місця навчання дітей матір дітей [PERSON] навчанням дітей не цікавиться, з вчителями не контактує, батьківські збори не відвідує. Всіма питаннями навчання дітей займається батько [PERSON] . Вищенаведене свідчить про свідоме ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей. Остання добровільно самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. ІІ. Процесуальні дії та рішення суду. 06 серпня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 29 серпня 2025 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. Ухвалою судді від 01 вересня 2025 року відкрито провадження, для розгляду справи у порядку загального позовного провадження. 11 грудня 2025 року від Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] 27 січня 2026 року від відповідача [PERSON] надійшла заява, у якій вона визнавала позов. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в засіданні позовну заяву підтримували, просили її задовольнити. Відповідач [PERSON] в засіданні позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. Представник третьої особи Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування в засідання не з`явився, направив на адресу суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Суд, вислухавши думку позивача, його представника та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що посвідчено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 948 /а. с. 9/, а [INFO] - донька [PERSON] , що посвідчено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1698 /а. с. 10/. Діти проживають разом з батьком, матір не проживає з родиною з 2016 року. 01 липня 2024 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/795/24-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] /а.с.11/. 22 січня 2024 року Печерським районним судом м. Києва видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 (однієї третини) частини заробітку доходу, не менше п`ятдесяти відсотків, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, на утримання дітей, сина - [PERSON] , доньки - [PERSON] , починаючи з 02 січня 2024 року до досягнення дітей повноліття /а.с. 12/. Відповідно до характеристик, виданих Ліцеєм № 109 ім. Т.Г. Шевченка Печерського району м. Києва від 18 грудня 2024 року за № 98, [PERSON] та [PERSON] , вони систематично відвідують навчальні заняття, забезпечені всім необхідним шкільним приладдям. Батько [PERSON] бере активну участь у їх навчанні та вихованні, цікавиться навчальними досягненнями дітей у класного керівника, завжди відкритий до спілкування. Матір [PERSON] навчальними досягненнями дітей не цікавиться, класні батьківські збори не відвідує, не спілкується із вчителями ні очно, ні за допомогою засобів електронного зв`язку /а.с. 14, 15/. Організацією Печерського районного у місті Києві центру соціальних служб складено акти про оцінки потреб [PERSON] та [PERSON] у період з 27 травня 2025 року по 02 червня 2025 року, згідно яких встановлено, що малолітній [PERSON] розвивається відповідно до віку, права дитини на отримання освіти та медичної допомоги не порушено. [PERSON] повідомив, що йому подобається проживати з батьком, з матір`ю хлопець не спілкується. Зі слів хлопця востаннє бачився з мамою в грудні 2024 року, також повідомив, що матір систематично вживала алкогольні напої та не опікувалася ними із сестрою. Батько повідомив, що у сина емоційний стан незадовільний через те, що матір не опікувалася ними, будучи в алкогольному сп`янінні та ображала їх з сестрою; малолітня [PERSON] розвивається відповідно до віку, права дитини на отримання освіти та медичної допомоги не порушено. [PERSON] повідомила, їй подобається проживати з батьком. Зі слів дівчинки, іноді матір телефонує їй, але знаходиться в алкогольному сп`янінні. Також дівчинка розповіла, що в 2023 році матір здійснювала емоційне насильство над нею (постійно ображала словесно, принижувала та ігнорувала потреби доньки) перебуваючи під дією алкогольних напоїв /а.с. 16-18/. Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї в складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , сім`я проживає у власній двокімнатній квартирі, де дотримані санітарно-гігієнічні норми. В малолітніх [PERSON] і [PERSON] є все необхідне для повноцінного розвитку, а саме окрема кімната, об лаштовані окремі місця для сну та навчальних занять, наявні підручники, зошити /а.с. 19-21/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ППВСУ від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи те, що відповідач визнала позов у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved