Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін У серпні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] в якому просив стягнути борг. Позов мотивував тим, що 24.03.2025 між ним та [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується розпискою власноручно написаною відповідачем. Відповідно до договору позики позивач передав відповідачу кошти у сумі 150000 грн, а відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти до 01.08.2025. У визначений у розписці строк відповідач свої зобов`язання не виконав, допустивши прострочення грошового зобов`язання. Покликаючись на положення статей 525, 526, 1048 та 1049 ЦК України, позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти з позики у сумі 150000,00 грн та проценти за користування чужими грошима за період з 24.03.2025 по 05.08.2025 у сумі 8535,62 грн, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Сомок О.А. Ухвалою судді від 09.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження. Витребувано у позивача оригінал розписки. Ухвалою судді від 12.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 13.01.2026 повідомлений належним чином позивач до суду не з`явився, заяв про відкладення судового засідання від нього не надходило. Під час судового розгляду представник позивача адвокат Борисенко А.М. позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Просив також стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у справі на сплату судового збору та витрати на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. Не заперечував щодо заочного розгляду справи. 13.01.2026 в судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від нього не надходило. Зважаючи на відсутність заперечень сторони позивача проти заочного розгляду справи є підстави для проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає положенням статей 223, 280 - 282 ЦПК України. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно із ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У судовому засіданні 13.01.2026 проголошено, що суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, рішення буде оголошено 21.01.2026. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом Судом установлено, що [PERSON] власноручно написав розписку про те, що отримав від [PERSON] у борг 150000 грн 24.03.2025, які зобов`язався йому повернути до 01.08.2025. Крім того, зазначив місце своєї реєстрації у [ADDRESS] та місце фактичного проживання: [ADDRESS] , а також додав до розписки копію паспорта та ідентифікаційного кода. У визначений у розписці строк відповідач свої зобов`язання не виконав, допустивши прострочення зобов`язання, що підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки. Позивачем нараховано проценти за користування позикою з 24.03.2025 по 05.08.2025 на рівні облікової ставки Національного банку України у сумі 8535,62 грн. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, що регулюють дані правовідносини та висновки суду Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики. Статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц. Відповідно до статей 627, 629, 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами і є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно з вимогами статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, зазначену у розписці суму у передбачені строки позивачу не повернув. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у частині стягнення з відповідача суми позики у розмірі 150000,00 грн. Щодо стягнення процентів за користування позикою суд зазначає про таке. Згідно вимог ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Суд приймає поданий позивачем розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки відповідачем жодних заперечень чи зауважень не надано, та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування грошима за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України з 24.03.2025 по 05.08.2025 у сумі 8535,62 грн. Судові витрати у справі Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до платіжної інструкції від 04.08.2025, [PERSON] за подачу позову до суду сплатив судовий збір у розмірі 1585,40 грн, який підлягає стягненню з відповідача на його користь. Окрім того, судом встановлено, що позивачем понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 04.08.2025 укладеним між [PERSON] та адвокатом Борисенком А.М. та актом приймання-передачі виконаних робіт від 05.08.2025 за договором про надання правничої допомоги від 04.08.2025, згідно з яким [PERSON] та [PERSON] узгодили, що сума за надані послуги правничої допомоги склала 5000,00 грн. Суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, за відсутності заперечень щодо таких витрат від відповідача, суд вважає, що витрати на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн підлягають стягненню з відповідача [PERSON] .

Outcome: approved