Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

27.08.2025 до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя із позовною заявою звернулася позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Сімонець Є.О., до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. 14.08.2014 у позивача та відповідача народився син - [PERSON] у 2017 році фактичні шлюбні відносини позивачки та відповідача припинилися, а дитина залишилася проживати з матір`ю. З 2017 року відповідач залишив спільне місце проживання, з дитиною не спілкується, на телефонні дзвінки не відповідає. Спілкування з дитиною відповідач припинив, фанансово не забезпечує, у часті у вихованні дитини не приймає. На думку позивача, зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання батьком дитини, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2025 справу розподілено та передано для розгляду судді Сиротенко В.К. Ухвалою судді від 03.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Також витребувано у органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району висновок щодо можливості та доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 24.09.2025 на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району щодо розв`язання спору щодо позбавлення [PERSON] , 1970 року народження, батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] 25.09.2025 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Сімонець Є.О. про допит у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , які можуть підтвердити обставини, викладені у позові. Ухвалою суду від 22.10.2025 зобов`язано [PERSON] під час судового розгляду справи забезпечити явку у судове засідання [PERSON] , [INFO] , для заслуховування його думки у справі про позбавлення його батька [PERSON] батьківських прав. Визнано обов`язковою явку у судові засідання в цій справі, при розгляді справи по суті, представника районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування. Задоволено заяву представника позивача - адвоката Сімонець Є.О. про виклик і допит свідків [PERSON] та [PERSON] . Закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 08.12.2025 було допитано свідка [PERSON] . У судовому засіданні 14.01.2026 позивач та її представник відмовилися від допиту свідка [PERSON] у зв`язку з тим, що свідок через безпекову ситуацію у м. Запоріжжі виїхала та забезпечити її явку у судове засідання позивач не може. Судом прийнято відмову позивача та її представника від допиту свідка [PERSON] . Крім того, у судовому засіданні 14.01.2026 за участю представника органу опіки та піклування було з`ясовано думку дитини [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав його батька [PERSON] . У судові засідання відповідач не з`являвся. Про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач повідомлявся належним чином відповідно до законодавства. За правилами п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Судові повістки, які направлялися судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулися до суду, як неотримані відповідачем із зазначенням у довідці про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». За приписами ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи, що за відомостями Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради та Єдиного демографічного реєстру, відповідач [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] у період з 15.04.1999 по 02.06.2011, та на теперішній час інформація щодо декларування/реєстрації місця проживання вказаної особи в реєстрі територіальної громади міста Запоріжжя відсутня, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач також повідомлявся шляхом розміщення оголошення про виклик у судове засідання на сайті Судової влади України. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 травня 2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. У судовому засіданні 14.01.2026 позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник органу опіки та піклування вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню з врахуванням висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. У судовому засіданні 14.01.2026 судом завершено розгляд справи по суті, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. У судовому засіданні оголошено перерву до 23.01.2026. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення за відсутності учасників справи, без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенню ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27.08.2014 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, [INFO] народився [PERSON] . Батьки: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] . Як вбачається з довідки за вих. №01-34/53 від 26.04.2021, виданої Дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) комбінованого типу №154 «Сонячне місто» Запорізької міської ради Запорізької області, адміністрацією закладу було засвідчено, що дитина - [PERSON] , [INFO] , відвідував зазначений навчальний заклад з 17.08.2016. Вихователі закладу засвідчили, що вихованням дитини матір дитини займається сама. Батько дитини - [PERSON] , дитину до садка не приводив і не забирав, батьківські збори не відвідував, у заходах участі не приймав, з вихователями групи не спілкувався. Крім того, договір від 20.08.2025 про надання освітніх послуг, укладений між Запорізьким приватним навчально-виховним комплексом І-ІІІ ступенів «РЕАЛ» Запорізької області - виконавець та матір`ю дитини - [PERSON] - [PERSON] - замовник. Позивачка зазначала, що вона є фізичною-особою підприємцем (про що надано відповідну виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), що надає їй змогу фінансово забезпечувати дитину, в т.ч. сплачувати навчання, заняття у гуртку бальних танців тощо. Відповідно до висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району за вих. №01-13/2507 від 23.09.2025 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] , [INFO] , районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] , 1970 р.н., батьківських прав по відношенню до [PERSON] , [INFO] . У судово засіданні 08.12.2025 була допитана свідок [PERSON] , яка повідомила суду, що добре знає сім`ю позивачки, тому їй достеменно відомо, що вихованням, фінансовим забезпеченням сина займається саме матір [PERSON] . Батько дитини - [PERSON] вже багато років не приймає участі у житті дитини, не спілкується з ним, не забезпечує фінансово. Крім того, у судовому засіданні 14.01.2026 за участю представника органу опіки та піклування було з`ясовано думку дитини [PERSON] , який повідомив суду, що останнє спілкування з батьком він пам`ятає приблизно у 4-5 років, потім батько з ними не спілкувався, не вітав сина з днем народження, фінансово не допомагає. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою в розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Зокрема, нею передбачено, що мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»). Із роз`яснень, наданих в п.п.15 та 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 20 від 19.12.2008 року) вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження аргументи позову щодо ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . Суд вважає неналежним виконання батьківських обов`язків відповідачем. Суд прийшов до висновку про необхідність застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, якою передбачено, що батько, матір можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Суд прийшов до такого висновку, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що батько дитини - [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не здійснює матеріальне забезпечення дитини, проживає не відомо де, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про застосування крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] у відношенні його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки останній тривалий час не виконує своїх батьківських обов`язків. Питання про розподіл судових витрат позивачем не ставилося, відповідно, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: approved