Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про зняття арешту з майна, а саме 1/7 частки квартири [ADDRESS] , які належать її чоловіку, [PERSON] , накладеного постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах ВП № 306221093 від 12.01.2012, реєстраційний номер обтяження 12054501, та клопотанням про витребування вищезазначеної копії постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах ВП № 306221093 від 12.01.2012, реєстраційний номер обтяження 12054501. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є спадкоємцем 1/7 частки квартири [ADDRESS] , яка на праві власності належала її чоловікові, [PERSON] , який помер [INFO] . Однак, при зверненні до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на спадкове майно накладено арешт, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду. Ухвалою від 09.07.2025 справа прийнята до розгляду та провадження у ній відкрито. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позову, проханням його задовольнити та розглядати справу без її участі. Від представника відповідача до суду надійшла, з якої вбачається, що заборгованість за померлим [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» не обліковується, просила суд розглядати справу без участі представника банку та ухвалити рішення з урахуванням норм діючого законодавства. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи на розсуд суду. Суд, дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, заяви по суті справи та всі докази в їх сукупності, і давши цим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на звернення до суду на захист цивільних прав та інтересів надано кожній особі та гарантоване, як Конституцією України, так і закріплено в ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України. Зокрема ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Майже аналогічні положення закріплено і в ст. 15 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 вересня 2021 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та екології Чугуївської міської ради та зареєстрованого за № 15, [PERSON] є співвласником квартири на праві приватної спільної часткової власності у розмірі 1/7 частки разом з чоловіком, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожному з яких належить по 1/7 частці квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . [INFO] чоловік позивача, [PERSON] , помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.06.2024. Факт родинних відносин між ними підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14.06.2024. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.05.2025 на підставі постанови ВДВС Чугуївського МРУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.01.2012, ВП № 30621093, накладено арешт на невизначене майно, все майно, що належить [PERSON] . Згідно інформації ВП спецпідрозділ від 20.05.2025 на виконанні у відділі перебувало ВП № 30621093 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1282, виданого 13.10.2011 Чугуївським міським судом Харківської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 88376,53 грн, судового збору у сумі 883,77 грн та витрат на ІТЗ розгляду справи в розмірі 120,00 грн. Постановою від 12.01.2012 відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. 06.04.2012 ВП повернуто стягувачеві, у зв`язку з відсутністю у боржника майна. Вищезазначене також підтверджується інформацією Чугуївського ВДВС у Чугуївському районі Харківської області Східного МРУ МЮ за № 26.1-31/44636 від 17.07.2025, в якій також зазначено, що ВП № 30621093 завершено у 2012 році. З наданої до суду інформації АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що на даний час заборгованість за померли [PERSON] не обліковується. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Такої ж самої правової позиції дотримується і Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своєму Листі № № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, а саме: «Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину». Згідно п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності [PERSON] припинилося внаслідок смерті останнього. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення і накладається державним виконавцем шляхом, зокрема: винесенням постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 цієї статті). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник (ч.1 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження»). Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ (ч.2 цієї статті). Відповідно до положень ч.1 ст.18 даного Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Сторони виконавчого провадження мають право, зокрема, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому законом (ст.19 вищевказаного Закону). Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. У відповідності до ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», арешт може бути знятий за рішенням суду. Пунктом 1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.5 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена законом або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Згідно частин 1,2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Згідно результатів пошуку виконавчих проваджень в автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відкриті виконавчі провадження, де боржником є [PERSON] . Аналізуючи в своїй сукупності та взаємозв`язку доводи та докази сторін у справі в контексті заявлених позовних вимог, з урахуванням положень статей 12,13,76,77,80,81,89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що на даний час у Чугуївського ВДВС у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відсутні виконавчі провадження, в межах яких було накладено арешт на все нерухоме майно, яке належало за життя [PERSON] , яке на даний час має намір успадкувати позивач у справі [PERSON] . Однак, у зв`язку з наявністю арешту на майно позивач фактично не може скористатися своїм правом на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, [PERSON] , на відповідне спадкове майно. Отже, на даний час, за вищевказаних та встановлених обставин, вбачаються підстави для звільнення з-під арешту нерухомого майна, яке належало [PERSON] , з метою отримання щодо нього спадкоємцем [PERSON] відповідного свідоцтва про право на спадщину. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved