Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

24 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача звернулася з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» борг у сумі 4761,62 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [PERSON] є споживачем послуг філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС», що підтверджується оформленим особовим рахунком за № [NUMBER] . Стверджує, що [PERSON] плату за надані Водоканалом послуги здійснював не в повному обсязі внаслідок чого, утворилась заборгованість у розмірі 4761,62 грн. за період з 01.03.2017 р. по 31.08.2025 р., що підтверджується розрахунком суми боргу. Указані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 28.10.2025 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 02.12.2025 року на 10.00 год. 20.11.2025 року до канцелярії суду від відповідача [PERSON] надійшов Відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити. 25.11.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» Солоненко Наталії Сергіївни надійшла Відповідь на відзив. Судове засідання, призначене на 02.12.2025 року було відкладено до 23.12.2025 року до 14.00 год. для надання представником позивача уточнених відомостей щодо розрахунку заборгованості. 23.12.2025 року представником позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» Солоненко Наталією Сергіївною було надано Додаткові пояснення по справі та довідку по особовому рахунку. Для ознайомлення відповідача з Додатковими поясненнями по справі, судове засідання, призначене на 23.12.2025 року, було відкладено до 26.01.2026 року до 11.30 год. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» у судове засідання не з`явилася, 26.01.2026 року через систему «Електронний суд» надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] є споживачем послуг філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС», що підтверджується оформленим особовим рахунком за № [NUMBER] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 27.06.2025 р. скасовано судовий наказ, виданий Київським районним судом м. Одеси по справі №947/15707/25 щодо стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг з [PERSON] . Зі змісту позову вбачається, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання та, як власник, не сплачує позивачу кошти за надані послуги, в зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 4761,62 грн. Однак, суд звертає увагу, що відповідно до Обгрунтованого розрахунку суми заборгованості (період дії 01.03.2017 31.08.2025) (а.с. 38-46) зазначено про нарахування загальної суми платежів у розмірі 19540,77 грн., сплачено 17937,93 грн. Отже, заборгованість повинна складати 1602,84 грн. (19540,77 17937,93). Однак, представник позивача зазначає, що сума заборгованості складає 4761,62 грн. Відмовляючи у задоволенні позову, суд враховує, що відповідачем надано Довідку з АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої 20.10.2020 року ним було сплачено на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» 213,76 грн., однак згідно розрахунку позивача (а.с. 53-55) зараховано 213,55 грн.; 23.11.2023 року сплачено 187,04 грн., зараховано 240,27 грн.; 17.12.2020 року сплачено 213,76 грн., зараховано 641,07 грн.; 14.01.2021 року та 25.01.2021 року сплачено відповідно 240,48 грн. та 291,72 грн., однак зараховано лише 50,02 грн. Невідповідність сплачених відповідачем коштів простежується також в інших платежах, відображених у розрахунку позивача. Таким чином, відомості, надані позивачем в Обґрунтованому розрахунку суми заборгованості не відповідають Довідці з АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 21). Крім того, довідка на особовий рахунок, надана представником позивача у судовому засіданні 23.12.2025 року (а.с. 53-55) оформлена без дотримання вимог закону та не підписана уповноваженою особою. Разом з тим, доданий розрахунок є документом, що складений самим позивачем, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на стягненні якої наполягає позивач. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності нарахування та реального розміру заборгованості, стороною позивача суду надано не було. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд при має до уваги те, що відповідно до ст. 319, 322 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Предметом регулювання Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Відповідно до ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Статтею 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Крім того, позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б беззаперечно підтверджували розмір заборгованості відповідача. Із долучених до матеріалів справи документів не можливо встановити, виходячи з якої ціни (тарифу) на житлово-комунальні послуги позивачем розраховувалась заборгованість, та обсяг наданих комунальних послуг. У Додаткових поясненнях представник позивача зазначає, що особовий рахунок № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] з 01.09.2008 р. відкрито на [PERSON] згідно переданих даних КП ЖКС «Вузівський» без укладання договору. Нарахування за послуги за вказаним особовим рахунком проводяться за показниками приладу обліку холодної води, згідно діючим тарифам. При переході на прямі розрахунки згідно даним КП ЖКС «Вузівський» були зазначені показники приладу обліку холодної води Q-00004 куб. м. та вхідний борг у розмірі 138,58 грн. Зазначає, що 16.05.2012 року згідно акту представниками служби «Центру з надання послуг філії Інфоксводоканал» була зроблена заміна (повірка) приладу обліку холодної води за адресою: [ADDRESS] . Знятий прилад обліку холодної води з показниками Q-00258 станом на 16.05.2012 р. 3 01.09.2008 р. по 16.05.2012 р споживачем було використано 254 куб.м. та жодної оплати за цей період не надходило, внаслідок чого сформувалась заборгованість в розмірі 1206,35 грн. Також був встановлений прилад обліку холодної води з показниками Q-00221 куб. м. Наступна зміна (повірка) приладу обліку холодної води була здійснена представниками служби «Центру з надання послуг філії «Інфоксводоканал» згідно акту від 28.11.2016 р., в якому було зазначено, що знято прилад обліку холодної води з показниками Q-00494. Використана послуга за період з 16.05.2012 р. по 28.11.2016 р. складає 273 куб. м., які споживачем також сплачено не було в повному обсязі, за рахунок чого заборгованість станом на 30.11.2016 р. становила 3166,40 грн. Стверджує, що загальна сума оплат здійснених споживачем [PERSON] в період 01.09.2008 по 30.11.2016 р. складається з трьох грошових надходжень: 8,92 грн. від 18.06.2014 р.; 13,13 грн. від 11.07.2014 р.; 54,65 грн. від 15.08.2014 р. В наступному був встановлений прилад обліку холодної води з показниками Q-00014 куб.м. Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних доказів щодо заміни (повірки) приладу обліку холодної води та не підтверджують існування боргу та строки його виникнення. Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630). Пунктами 9, 30, 32 Правил № 630 передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, в той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг за цінами і тарифами, встановленими згідно з вимогами законодавства. З урахуванням вказаного, [PERSON] є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, виконавцем яких є ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал», тому саме позивач несе відповідальність за своєчасну повірку засобу обліку води, встановленого у будинку позивача, його обслуговування і ремонт, в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки. Включення до тарифів плати за повірку приладів обліку води, в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки не залежить від дій відповідача, оскільки стосується правових взаємовідносин ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» як виконавця послуг та органів державної влади і місцевого самоврядування, а позивач має право на безоплатну повірку, обслуговування і ремонт засобу обліку води. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 березня2019 року у справі № 229/1539/17 (касаційне провадження № 61-27909сво18). Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду. Варто відмітити, що сам по собі розрахунок заборгованості за надання послуг є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача та не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, такі розрахунки не можуть слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. При цьому, всі інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, та позивачем не доведено підстави, з якими закон пов`язує можливість стягнення із відповідача на користь позивача заявленої суми заборгованості, а відтак суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 133, 137, 144 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed