Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

У липні 2025 року до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя звернувся Запорізький державний медико-фармацевтичний університет (надалі - позивач) з позовом про солідарне стягнення [PERSON] , [PERSON] (надалі - відповідачі) заборгованості на освітні послуги в розмірі 12470,43 грн. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на таке. 04.09.2020 між Запорізьким державним медичним університетом, в особі директора Медичного фахового коледжу ЗДМУ - Гужовим О.О., та [PERSON] був укладений Договір № 76 про надання освітніх послуг, за умовами якого позивач взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача надати освітні послуги. У свою чергу, відповідачі зобов`язались своєчасно вносити плату за освітні послуги, відповідно до п. 3.1.1, п. 4.1.1., п. 6.2 Договору. На підставі вказаного Договору відповідача [PERSON] було зараховано студентом відділення «Сестринська справа» за спеціальністю «Медсестринство» Запорізького державного медичного університету. В подальшому, відповідно до наказу № 49-мк від 12.09.2022, з 12.09.2022 відповідача [PERSON] було відраховано з університету за невиконання навчального плану. Відповідачі мають заборгованість по оплаті за навчання, яка у добровільному порядку не сплачена, у зв`язку з чим, враховуючи порушення зобов`язань за умовами договору, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів грошову суму у розмірі 12470,43 грн., з яких: основний борг з врахуванням індексу інфляції у розмірі 11889,18 грн.; 3% річних у розмірі 581,25 грн, а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою від 05.08.2025 було відкрите провадження у справі, а її розгляд визначений в порядку спрощеного позовного провадження. Учасникам справи був наданий час для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування. 13.10.2025 було ухвалене заочне рішення у справі, яким позов повністю задоволено. Ухвалою суду від _________вказане заочне рішення було скасоване, а справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача, адвокат Волошина Є.О., під час судового розгляду наполягала на задоволенні позову, посилаючись на факти і норми права, викладені в позовній заяві. Зауважила, що відповідач [PERSON] письмово про намір припинити навчання та розірвати Договір після закінчення 2-го курсу позивача не повідомляв, влітку 2022 року отримав свідоцтво про повну середню освіту, був переведений на 3-й курс університету, маючи академічну заборгованість з навчальних дисциплін за 2-й курс, а тому відповідачі за умовами Договору мали зобов`язання до 01.07.2022 внести плату за п`ятий семестр навчання у розмірі 10550,00 грн., однак вказаного зобов`язання не виконали. Навчальний 2022-2023 рік розпочався з 01.09.2022, відповідач [PERSON] мав можливість отримувати освітні послуги з початком навчального року, однак цим правом не скористався, а також не погасив академічну заборгованість, у зв`язку з чим був відрахований. Відтак, на думку представника позивача, оскільки відповідач [PERSON] був переведений на 3-й курс і допущений до 5-го семестру, тривалість якого відповідно до навчального плану становила 86 робочих днів, але відрахований через невиконання навчального плану, з нього та відповідача [PERSON] має бути стягнута заборгованість у виді повної оплати за навчання у 5-му семестрі, а також суми, нараховані на суму заборгованості в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Представник відповідачів, адвокат Савченко В.І., проти задоволення позову заперечував. Пояснив, що відповідачі не оспорюють факту укладення Договору з позивачем про надання освітніх послуг, а також того, що [PERSON] був відрахований за невиконання навчального плану. Разом з тим представник відповідачів просив взяти до уваги, що з початком війни 24.02.2022 відповідачі у квітні 2022 року виїхали за межі України та отримали дозвіл на проживання у Королівстві Нідерланди, де з того часу безперервно й перебувають. Тоді ж у квітні 2022 року вони в телефонному режимі повідомили класному керівнику, що поїхали з України і не будуть продовжувати навчання. Тому відповідачі вважали, що не зобов`язані сплачувати за навчання у наступному семестрі. Про факт видачі свідоцтво про повну середню освіту, переведення на 3-й курс, про факт відрахування з університету, а також про нарахування заборгованості на 5-й семестр відповідачі дізнались лише після ухвалення заочного рішення суду від 13.10.2025. Представник відповідачів наполягав на тому, що [PERSON] не навчався на 3-му курсі, а тому зобов`язання з внесення плати за таке навчання не могло виникнути. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до такого. Судом встановлено, що на виконання Розпорядження Кабінету Міністрів України від 28.10.2022 № 952-р, а також наказів Міністерства охорони здоров`я України від 15.12.2022 №2275 та № 9 від 03.01.2023, Запорізький державний медичний університет (ЗДМУ) був реорганізований шляхом приєднання до Запорізького державного медико-фармацевтичного університету, який є правонаступником всіх прав та обов`язків ЗДМУ. Отже, ЗФДМУ є належним позивачем за заявленими вимогами. Позивачем заявлена вимога про солідарне стягнення суми заборгованості із відповідачів - замовника [PERSON] та студента [PERSON] 04.09.2020 між Запорізьким державним медичним університетом, в особі директора Медичного фахового коледжу ЗДМУ - Гужовим О.О. та відповідачем [PERSON] був укладений Договір № 76 про надання освітніх послуг. Відповідно до умов цього Договору університет бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити надання студенту [PERSON] освітніх послуг (п.1.1). Виконавець має право вимагати від замовника/студента своєчасно вносити плату за освітні послуги, у розмірах та порядку встановлених цим Договором (п.2.2). Відповідно до п. 3.1. Договору замовник зобов`язується: 3.1.1. своєчасно вносити плату за освітні послуги та за документ про фахову передвищу освіту в розмірах та в порядку, встановлених цим Договором та чинним законодавством України. 3.1.2. своєчасно та дієво реагувати на інформацію виконавця про порушення студентом умов цього Договору. Згідно п. 4.1. Договору студент зобов`язаний дотримуватись обов`язків, передбачених ст. 55 Закону України «Про фахову передвищу освіту», також: 4.1.1. своєчасно вносити плату за освітні послуги в розмірах та в порядку, встановлених цим Договором у випадку, передбаченому п. 5.4. Відповідно до п. 5.4. Договору визначено, що «за погодженням Сторін цього договору оплата освітніх послуг може здійснюватися солідарно замовником та студентом в наступному порядку: замовник - ____%; студент - ____%». Відтак, судом встановлено, що згідно наведених вище умов Договору у студента виникає зобов`язання з участі в оплаті освітніх послуг лише у випадку, коли у п. 5.4 Договору сторонами буде узгоджено відповідні частки, в яких замовник і студент вносять таку оплату. Також це означає, що Договір фактично мав би встановлювати не солідарне зобов`язання замовника і студента, а часткове, і тому згадування у п. 5.4 Договору про солідарну оплату в певних частках суперечить суті солідарного зобов`язання. В даному ж випадку у п. 5.4 вказаного Договору сторонами не було погоджено підстави та межі ані солідарного, ані часткового зобов`язання відповідачів, у вказаному рядку про можливу солідарну оплату освітніх послух замовником та студентом відсутні будь-які записи про конкретний розмір оплати у відсотках, як замовника, так і студента. На підставі вказаного Договору відповідача [PERSON] було зараховано студентом відділення «Сестринська справа» за спеціальністю «Медсестринство» Запорізького державного медичного університету. У свою чергу, відповідач [PERSON] був зобов`язаний своєчасно вносити плату за освітні послуги, здійснювати оплату за договором шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця, щосеместрово, у розмірі та терміни, передбачені Договором, відповідно до п. 5.5-5.6 Договору. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Отже, суд приходить до висновку, що Договір не містить умов, на підставі яких відповідач [PERSON] , як студент, був би зобов`язаний вносити плату за навчання, що виключає виникнення у відповідачів солідарної відповідальності за невиконання умов Договору, а єдиним належним відповідачем за цим позовом є [PERSON] як замовник освітніх послуг і сторона Договору, що взяла на себе зобов`язання щодо їх оплати. Зокрема, відповідно до 5.2 Договору загальна вартість освітніх послуг становить 80155,00 грн., в тому числі за 1-й курс - 18215,00 грн., за 2-й курс - 18870,00 грн., за 3-й курс - 21110,00 грн., за 4-й курс - 21960,00 грн. Відповідно до наказу № 49-мк від 12.09.2022 [PERSON] , як студента 3-го курсу, було відраховано з університету з 12.09.2022 за академічну заборгованість та невиконання навчального плану. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, за навчання студента [PERSON] , згідно п. 5.2 Договору за фактично надані освітні послуги за весь термін навчання мала бути сплачена сума у розмірі 80155,00 грн. Фактично нарахування за навчання на 1-3 курсах складає 47640,00 грн. Разом цим, замовником за навчання сплачена сума 37085,00 грн., за платіжними дорученнями від 07.09.2020 за №@2PL256229 на суму 9107,50 грн. - оплата послуг навчання І курс; від 13.01.2021 за №1651565250 на суму 9107,50 грн. - оплата послуг навчання І курс; від 29.06.2021 за №@2РL987200 на суму 9435,00 грн. - оплата послуг навчання ІІ курс; від 23.12.2021 за №1652011078 на суму 9435,00 грн. - оплата послуг навчання ІІ курс. Вказані обставини наведені і підтверджені самим позивачем. Також судом встановлено, що відповідно до п. 5.6 Договору були встановлені строки внесення щосеместрової оплати за другий і подальші курси, а саме за осінній семестр - до першого липня відповідного навчального року. Позивачем не надано до справи наказу про переведення [PERSON] на 3-й курс, однак суд бере до уваги, що відповідно до наказу № 49-мк від 12.09.2022 його було відраховано з університету саме як студента 3-го курсу. Цей наказ відповідачами не оспорювався. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] був зобов`язаний до 01.07.2022 внести плату за осінній семестр 2022-2023 навчального року у розмірі 10500,00 грн., але зобов`язання цього не виконав. При цьому суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що вони в усному порядку у квітні 2022 року повідомляли про небажання продовжувати навчання, оскільки вони не підтверджені жодним належним і допустимим доказом. Пунктом 7.2 Договору передбачено, що він може бути достроково розірваний як за згодою сторін, так і внаслідок відрахування студента з навчального закладу відповідно до вимог законодавства. Відповідно до п. 7.3 Договору він вважається розірваним з моменту видання відповідного наказу ректора ЗДМУ, з яким ознайомлено студента або з моменту підписання Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, у цьому Договорі або у чинному в Україні законодавстві. Договір не містить окремих умов щодо порядку листування між сторонами та обміну інформацією між ними, а тому в даному випадку слід керуватись положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відтак, до видання наказу ректора про відрахування студента [PERSON] у відповідача [PERSON] не було законних підстав вважати Договір розірваним, а передбачені ним зобов`язання - припиненими. Пунктом 5.9 Договору передбачено, що у разі дострокового розірвання цього Договору внаслідок порушення виконавцем Договірних зобов`язань або з ініціативи замовника/студента, у разі відрахування студента (крім випадків, коли студент відрахований у зв?язку з невиконанням обов?язків, визначених п. 4.1. Договору) кошти, що були внесені замовником/студентом як плата за надання освітніх послуг, повертаються йому/їм на підставі відповідної заяви в обсязі оплати частини послуг, не наданих на дату розірвання цього Договору. З цього пункту Договору випливає, що у разі дострокового відрахування студента навчальний заклад має право на отримання плати за освітні послуги, фактично надані станом на момент відрахування. Тобто у разі внесення замовником повної передоплати за освітні послуги виконавець зобов`язаний її повернути за вирахуванням суми, обчисленої пропорційно обсягу фактично наданих освітніх послуг. І навпаки, у разі несвоєчасно або неповно внесеної оплати виконавець має право вимагати від замовника внесення плати у розмірі, пропорційному по відношенню до обсягу фактично наданих освітніх послуг. Як встановлено судом з пояснень представника позивача, які стороною відповідача не спростовані, загальна тривалість 5-го семестру, до якого був допущений [PERSON] , становила 86 днів, тоді як фактична тривалість надання йому освітніх послуг становила лише 09 днів, оскільки з 12 вересня він вже був відрахований. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право вимагати від [PERSON] , як замовника освітніх послуг, плати освітні послуги пропорційно часу, протягом якого студент мав можливість їх отримувати, а розмір цієї плати має становити 1104,07 грн. (9 х 10500,00 / 86). Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, оскільки на підставі договору між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до прострочення відповідача. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума заборгованості по оплаті за навчання, яка не виплачена позивачу станом на час розгляду цієї справи. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з [PERSON] заборгованості з оплати освітніх послуг в розмірі 1104,07 грн., а з урахуванням інфляційних втрат - 1243,62 грн., а також суми з розрахунку 3% річних за період з 01.07.2022 по 30.04.2024 (в межах позовних вимог) від суми заборгованості, що становить 60,33 грн, а всього - 1303,95 грн. З відповідача [PERSON] , як студента за договором про надання освітніх послуг в солідарному порядку не підлягає стягненню вказана сума заборгованості, оскільки порядок солідарної оплати освітніх послуг між сторонами не було погоджено. Позивач також має право в порядку ст. 141 ЦПК України на стягнення з відповідача [PERSON] понесених документально підтверджених витрат на сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial