Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Представник позивача ПОКВПТГ «Полтаватеплооенерго» звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за комунальні послуги посилаючись на те, що підприємство «Полтаватеплоенерго» надавало послуги з централізованого теплопостачання за адресою [ADDRESS] . Покладені законодавством зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання відповідачка не виконувала належним чином, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних в сумі 12052,27 грн. Просила стягнути з відповідачки суму заборгованості та судовий збір. Ухвалою суду від 05.06.2025 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 07.07.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідачки адвоката Коряк І.Ю. на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнають із наступних підстав. Вважає, що при подачі позову не надано докази наявності теплової енергії у Позивача; оскільки основним видом його діяльності за наданими документами позивача є постачання пари (код за КВЕД 35.30) не надано акти розмежування балансової належності, кількість і вартість виробленої теплової енергії та переданої відповідачам «споживачам» теплової енергії. Розрахунок заборгованості за послуги з постачання теплової енергії доданий позивачем до позовної заяви та підписаний начальником юридичної служби, не є належним доказом по справі, оскільки суперечить Наказу Міністерства розвитку громад та територій України 31.01.2020 № 23 Про затвердження Вимог до формування рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі - Наказ). У матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач замовляла та отримувала послуги теплопостачання від Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго". Посилання Позивача на Умови типового договору, розміщеному на офіційному сайті (https://te.pl.ua) як підстава до стягнення є безпідставною і неправомірною, підпис Позивача під самим договором відсутній. Позивач не надав докази, що відповідачка є підпищиком його веб сторінки, що він скидав дану сторінку відповідачу під час підписання договору і яким саме чином ознайомив із умовами договору, під час підписання заяви приєднання. Заява про приєднання не має законного сили двостороннього договору. Позивач застосовує норми матеріального права в своїх позовних вимогах просить стягнути неіснуючий борг з Відповідача. На думку відповідачки, позивач не надав суду доказів замовлення відповідачем послуги постачання теплової енергії з урахуванням вимог статей 6, 203, 627, 633, 634, 639, 640, 641, 642, 714, положень Глави 63 ЦК України. За таких обставин, просили відмовити у задоволенні позову. 22.07.2025 року до суду надійшла заява представника ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», відповідно до якої збільшено період позовних вимог та суму заборгованості. Просили стягнути із [PERSON] заборгованість за комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] за період з 01.12.2015 по 01.04.2025 в розмірі 10 507, 75 грн., індекс інфляції за період з 01.12.2015 по 01.04.2025 в сумі 3529, 92 грн, 3 % річних за період з 21.01.2016 по 31.03.2025 в сумі 1088,16 грн. та судовий збір. 24.07.2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої повністю не погодилися із запереченнями, висловленими у відзиві на позовну заяву. З 01.12.2016 року до 01.12.2021 року між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та [PERSON] діяли зобов`язальні відносини, що регулювалися ст.509 ЦК України, яка передбачає, що зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. А з 01.12.2021 року набули чинності нові публічні договори приєднання зі споживачем, а отже втратили чинність усі зобов`язання, які існували до цієї дати. Оскільки кв. [ADDRESS] , знаходиться у багатоквартирному будинку, на її власника покладено обов`язок нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку. Вважають, що відсутність радіаторів не означає відсутність споживання послуг з централізованого опалення, оскільки наявність стояків у приміщенні свідчить про надходження тепла у приміщення. Факт отримання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку за вказаною адресою підтверджується рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2021-2025 років. Починаючи з 01.12.2021 року розподіл обсягів споживання теплової енергії між споживачами багатоквартирного будинку проводиться відповідно до положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» №2119-VIII від 22.06.2017 року, Правил №830 та Методики. 06.10.2025 року до суду надійшли заперечення представника відповідачки на заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до яких вважає, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18, подана позивачем заява про збільшення періоду позовних вимог та суми заборгованості не може розцінюватися як збільшення позовних вимог в контексті частини 2 статті 49 Цивільного процесуального кодексу України, як того вимагає позивач. Збільшено може бути лише розмір вимог майнового характеру, про те позивач змінює одночасно предмет позову (матеріальні вимоги) та підстави позову - змінює обставини (період) на яких грунтується позовна вимога. При поданні позову до суду позивач на обгрунтування зазначених вимог зазначив період утворення заборгованості у відповідача з 01.10.2022 року по 01.03.2025 року (тобто в рамках строку позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України (Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки). Після подання заяви про "збільшення позовних вимог" позивач збільшує строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, не зазначаючи його обгрунтування. Просив відмовити ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» у прийнятті та розгляді заяви про збільшення періоду позовних вимог та суми заборгованості. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення у повному обсязі. Додатково зауважив, що ним особисто виготовлено фото лічильника, який встановлено у під`їзді [ADDRESS] , який відображає те, що теплопостачання не надходить, тому послуга позивачем щодо опалення під`їзду не надається, а отже підстави для нарахування заборгованості відсутні. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, які долучені до матеріалів справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачем до позову було додано Індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії від 01 грудня 2021 року. Вказаний договір не містить підпису відповідача. З розрахунку заборгованості за послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , складеного позивачем, установлено, що за період з жовтня 2022 року по лютий 2025 року включно за особовим рахунком № [NUMBER] утворилась заборгованість в сумі 12052,27 грн, 10472,81 грн заборгованість за постачання теплової енергії, 313,68 - 3% річних та 1265,78 грн інфляційні втрати. 22.07.2025 року позивачем збільшено період позовних вимог та суму заборгованості: за період з 01.12.2015 по 01.04.2025 в розмірі 10 507, 75 грн., індекс інфляції за період з 01.12.2015 по 01.04.2025 в сумі 3529, 92 грн, 3 % річних за період з 21.01.2016 по 31.03.2025 в сумі 1088,16 грн. та судовий збір. Ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави від 23.12.2024 року у справі №554/10863/24 скасовано судовий наказ за заявою ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги теплопостачання. Відповідачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] з 08.07.2014 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказана квартира, відповідно до протоколу №8 від 17.11.2006 року міжвідомчої комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП при виконавчому комітеті Полтавської міської ради (яким надано дозвіл на відключення квартири) та акту від 04.01.2012 відключена від внутрішньо будинкових мереж теплопостачання у зв`язку з влаштуванням індивідуальної системи опалення. Від підписання договору на опалення МЗК [PERSON] відмовилася. Вказані обставини сторонами не оспорюються. До відзиву на позовну заяву додано фото теплолічильника місць загального користування WMZ-UA, який встановлено у під`їзді № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , у якому знаходиться квартира [ADDRESS] , належна відповідачці, на якому відображено показник 0003. Вказаний лічильник пройшов повірку, відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 13.11.2024 року, яке чинне до 13.11.2028 року. З архівних даних (показників кількості спожитої теплової енергії) вузла комерційного обліку теплової енергії житлового будинку по [ADDRESS] за період з 05.02.2021 по 31.01.2025 вбачається, що вузол обліку теплової енергії за указаний період обраховував температуру в подавальному та зворотньому напрямках, містяться показники енергії MWh та об`єм у м3. Відповідно до акта прийняття на абонентський облік вузла обліку теплової енергії №1124Ж після проведення повірки 23 вересня 2016 року було проведено державну повірку вузла обліку за адресою [ADDRESS] та прийнято на абонентський облік з 26 вересня 2017 року по 23 вересня 2020 року. Згідно акта прийняття на абонентський облік вузла обліку теплової енергії №1124Ж після проведення повірки 21 жовтня 2020 року було проведено державну повірку вузла обліку за адресою [ADDRESS] та прийнято на абонентський облік з 22 жовтня 2020 року по 21 жовтня 2024 року. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 цього Закону, до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Відповідно до частини 1 статті 1 зазначеного Закону індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. За приписами пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постановіВерховного Суду від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22. Положенням статей 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Правовідносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною особою та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (послуги) регулювалися (на час відключення відповідача від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення) «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21липня 2005 № 630 (далі - Правила). Відповідно до пункту 28 Правил споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Відтак, пункт 28 Правил є спеціальною нормою, яка регулює порядок розрахунку споживачами, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, за послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку. Відповідачу проведено нарахування за опалення місць загального користування та утрати теплової енергії трубопроводами, розташованим у будинку. Підтримання температури вище 0° C протягом всього року, особливо в зимовий час, в загальних і технічних приміщеннях будинку є важливим чинником для підтримання належного технічного стану багатоквартирного будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, та інженерних споруд, системи водопроводу та каналізації всього будинку, з метою уникнення їх промерзання та руйнування самого будинку від різкої зміни температур. У будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, належний температурний режим вище 0° C підтримується за рахунок тепловтрат трубопроводів розподільчої системи, яка знаходиться в підвальному приміщенні будинку. Оскільки житло відповідача знаходиться у багатоквартирному будинку, він зобов`язаний нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами. Висновок суду базується на висновках Верховного Суду, висловлених у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 357/4664/16-ц. Крім того суд зазначає, що відповідно до пункту 14 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановоюКабінету Міністрів України 21 серпня 2019 року № 830, відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315 (далі Методика). Відповідно до пунктів 1, 2 розділу ІІ Методики загальний обсяг теплової енергії на опалення будівлі/будинку визначається за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку теплової енергії або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати. Загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення у кожному розрахунковому періоді розподіляється на потреби безпосередньо опалення житлових/нежитлових приміщень, забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення будівлі/будинку та сумарного обсягу теплової енергії, що надходить до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення. Згідно пункту 12 розділу IV Методики обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. Обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи ГВП, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень у будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) незалежно від обсягу спожитої гарячої води у кожному розрахунковому періоді в опалювальний та міжопалювальний період пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень (пункт 8 розділу V Методики). Як було установлено судом квартиру відповідача було відключено від мережі централізованого опалення. З огляду на вищевказані положення законодавства, для квартир з індивідуальним опаленням нарахування витрат на теплову енергію здійснюється за транзитні ділянки трубопроводів та за загальнобудинкові потреби (забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення). Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18 вказав, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язанні брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від такої участі. З цих підстав суд не приймає викладені у відзиві заперечення сторони відповідача про відсутність отриманих послуг з централізованого опалення у місцях загального користування та обов`язку їх оплачувати, оскільки відповідне нарахування плати проводиться за втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, які розподіляються рівномірно на всіх мешканців - користувачів багатоквартирного будинку, незалежно від того, підключений цей мешканець до централізованого опалення чи має індивідуальну систему опалення. З огляду на вищезазначені обставини, суд уважає, що позивачем нарахування за послугу з постачання теплової енергії здійснювалося у відповідності до вимог чинного законодавства. Щодо поданої стороною відповідача заяви про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність-це строк,у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Українидоповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон від 30.03.2020 №540-IX набрав чинності 02.04.2020. Отже, враховуючи пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину в межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові 26 лютого 2025 року у справі №754/4237/22. У постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року, прийнятій у справі № 679/1136/21 та від 20 квітня 2023 року, прийнятій у справі №728/1765/21 зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IXперелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Окрім того у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Воєнний стан триває і на даний час. У свою чергу позивач звернувся до суду 22 квітня 2025 року. Отже, враховуючи пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину в межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року. Між тим позивач просив стягнути заборгованість, починаючи з грудня 2015 року. Таким чином, стягненню із відповідачки [PERSON] підлягає заборгованість, яка виникла з березня 2017 року до 31.03.2025 року у сумі 8954,65 грн, тобто в межах позовної давності. Крім цього позивачем ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заявлено вимогу про стягнення трьох процентів та інфляційних втрат за період з січня 2024 року по лютого 2025 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Уразі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17). Тобто на дані правовідносини також поширюється норма статті 625 ЦК України, а тому позивач має законне право на стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних. Суд покладає в основу рішення розрахунок наданий позивачем, оскільки він не спростований відповідачем. Так, стягненню підлягають 3175,89 грн інфляційних втрат та 1012,13 грн 3% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] має інвалідність 2 групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 24.04.2024 року, тому вона підлягає звільненню від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial