Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернуся до Новоодеського районного суду Миколаївської області із позовом до [PERSON] про розірвання договору оренди землі №1 від 27.08.2019 року та стягнення 32 128,44 грн. заборгованості по орендній платі за період з 2019 року по 2024 рік. У позовній заяві посилався на те, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія І-МК № 010097, виданого 04 березня 2001 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №132287987 від 26.07.2018 року, йому належить на праві приватної власності, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка площею 6,7607 га., що розташована на території Сухоєланецької сільської ради Новоодеського (нині Миколаївського) району Миколаївської області, кадастровий номер 4824885200:04:000:0459. 27.08.2019 року між позивачем та [PERSON] укладено договір оренди землі №1 (далі договір оренди, договір), відповідно до умов якого в оренду відповідачу на десять років передано вищевказану земельну ділянку площею 6,7607 га., кадастровий номер 4824885200:04:000:0459. Відповідно п.п. 8 - 13 договору оренди відповідач зобов`язався протягом строку дії договору за кожен рік користування земельною ділянкою сплачувати орендну плату в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням індексації, що становить 5 354,74 грн. на рік. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі один раз на рік до 20 числа першого за звітним роком місяця, натуральна до 20 числа останнього у звітному році місяця. Розмір орендної плати переглядається один раз на три роки у визначених в п. 12 договору випадках. У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмір 0,03% несплаченої суми за кожний день прострочення. Позивач вказує, що відповідач своїх обов`язків щодо виплати орендної плати, передбачених договором оренди, не виконує. На даний час відповідач не виплатив позивачу орендну плату за 2019-2024 роки, яка становить 32 128,44 грн., що є підставою для розірвання укладеного між ними договору оренди та стягнення з відповідача на його користь не виплаченої суми орендної плати. 13.05.2025 року відповідач подав відзив на позов, в якому вказав, що позовні вимоги позивача не визнає, оскільки позовна заява не містить обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються чи оспорюються; у ній не викладено обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; відсутні докази, що підтверджують вказані обставини. Вказує, що у позовній заяві відсутні посилання на докази невиконання відповідачем своїх обов`язків за договором чи будь-яких попередніх претензій з боку позивача до відповідача з приводу невиконання ним умов договору. Свої заперечення обґрунтовує наступним: 1) Пунктом 22 договору оренди визначено, що на орендовану земельну ділянку не встановлено обмеження (обтяження) та інші права третіх осіб, однак згідно з рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05.03.2021 року по справі №482/1826/20 вбачається спір про цю ж земельну ділянку, яка є предметом договору оренди у даній справі, який виник між позивачем [PERSON] та [PERSON] щодо самовільного останнім захвату земельної ділянки. [PERSON] був залучений у дану справу в якості третьої особи, оскільки мав укладений договір оренди з позивачем Резолютивна частина рішення суду вказує на стягнення 8 363,26 грн. за користування земельною ділянкою. Таким чином, [PERSON] повідомив [PERSON] недостовірну інформацію про відсутність прав третіх осіб на земельну ділянку та відшкодував собі матеріальний збиток за 2019-2021 роки включно. 2) Згідно до п. 25 договору оренди, позивач зобов`язувався не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватись орендованою земельною ділянкою. Однак, в супереч взятого зобов`язання, в подальшому було встановлено, що [PERSON] 23.04.2003 року склав розписку, з якої вбачається отримання ним грошових коштів за продаж належної йому земельної ділянки [PERSON] . Таким чином, відповідачу не було відомо про факт отримання позивачем коштів за продаж земельної ділянки та про її використання [PERSON] . Вказує, що у 2023 році [PERSON] вже подавав позов до [PERSON] з вимогою розірвати договір оренди землі, - справа №482/1465/23, по якій 19.07.2023 року відкривався розгляд справи в Новоодеському районному суді Миколаївської області, та завершився 19.08.2024 року Центральним районним судом м. Миколаєва шляхом залишення позову без розгляду, після не усунення недоліків позовної заяви. Відтак вважає, що позивач не є добросовісною стороною у договорі оренди землі та не повідомляв про істотні умови, спричиняв настання негативних наслідків для орендаря, тобто перешкоджав [PERSON] належним чином виконувати свої зобов`язання та користуватись своїми правами. Таким чином, позивач фактично здійснював перешкоджання у належному виконанні відповідачем своїх зобов`язань, та створив такі умови, які не були залежні від зусиль відповідача, а відтак останній має бути звільнений від відповідальності та від частини взятого зобов`язання за період з 27.08.2019 року по 2021 рік включно. 3) Враховуючи трьох річний загальний строк позовної давності, відповідач заявив про пропуск позивачем строку позовної давності за період з 2019-2021 роки включно, оскільки згідно з договором оренди оплата орендної плати за рік має здійснюватись до 20 числа першого за звітним роком місяця, тому за 2019 рік строк позовної давності завершився 20.01.2023 року, за 2020 рік - строк позовної давності завершився 20.01.2024 року та за 2021 рік - строк позовної давності завершився 20.01.2025 року. 4) Також вказав, що річна сплата орендної плати має здійснюватись починаючи з 2020 року та сплачуватись до 20.01.2021 року, проте, від не залежних від [PERSON] обставин, з вини [PERSON] , така оплата не могла бути сплачена, оскільки позивач, який є родичем відповідача, не бажає отримувати орендну плату особисто, готівкою. Зазначив, що станом на час подання даного відзиву, відповідачем було сплачено на користь позивача орендну плату в розмірі 10 710 гривень через ДП «Укрпошта», що відповідає розміру орендної плати за два роки - 2022 та 2023, та за 2024 рік здійснено перерахування 5 355 грн. 02.05.2025 року. 5) Також просить звернути увагу суду на те, що згідно листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року, засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окуповані російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 року за №309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 року за №1668/39004, - Сухоєланецька сільська територіальна громада з 04.03.2022 року по 11.11.2022 року перебувала в території, на якій велися бойові дії. Внаслідок вказаних обставин непереборної сили відповідач не мав можливості протягом 2022 року своєчасно засіяти та обробити земельну ділянку, оскільки така знаходилася у зоні активних бойових дій навесні 2022 року, та відповідно не мав доходу від обробки землі, що також стало на перешкоді своєчасній сплаті орендної плати позивачеві. Вказує, що після розмінувальних заходів у 2023 році, відповідач лише частково спромігся засіяти та виростити зернові, що були ним реалізовані лише у квітні 2024 року, і після чого 09.04.2024 року кошти були надіслані позивачеві. 30.05.2025 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій позивач вважає заперечення відповідача безпідставними. Зокрема зазначає, що згідно з рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області по справі № 482/1826/20, під час підписання договору оренди землі, відповідач знав про те, що вказана земельна ділянка обробляється та засіяна зерновими культурами іншою особою, а саме родичем позивача [PERSON] . Вказав, що дійсно відповідач по справі не міг у 2019-2021 роках обробляти орендовану ним земельну ділянку, але це не давало йому можливості не сплачувати щорічну орендну плату, так, як вказане не передбачене договором оренди, а інших домовленостей щодо цього між сторонами не було. У березні - квітні 2021 року відповідач міг користуватись вказаною земельною ділянкою і справно сплачувати орендну плату, однак цього не зробив. Зазначає, що підписавши договір оренди, відповідач підтвердив, що спірна земельна ділянка знаходилась в його користуванні до цього часу, і немає доказів того, що з 2021 року відповідач не користувався нею. Наявність розписки про продаж позивачем [PERSON] вказаної земельної ділянки у 2003 році, спростовує дією, на той момент, мораторію (забороною) продажу земельних ділянок (паїв), а тому вважає таку розписку формальною, або ж надуманою підставою відповідача не сплачувати кошти позивачу за оренду землі. Додатково вказав, що позивач та відповідач є двоюрідними братами, а [PERSON] є місцевим жителем, якого відповідач добре знав, і знав, що він обробляв на той час земельну ділянку, і на момент укладання договору - вона засіяна, у зв`язку з чим, у відповідача можуть виникнути труднощі у користуванні даною земельною ділянкою. Щодо форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), на які посилається відповідач, вказав, що можливість їх застосування не визначена у договорі оренди, а війна, яка триває уже більше трьох років, не є підставою щоб не сплачувати орендну плату за землю. Вказав, що кошти, які намагався сплатити відповідач за оренду землі в сумі 10 977,75 гривень - 09 квітня 2024 року та 5 488,88 гривень 02 травня 2025 року через відділення Укрпошти, позивач не отримував і не мав наміру їх отримувати, так, як вказані кошти сплачувались відповідачем не внаслідок добровільного виконання умов договору оренди, а у зв`язку із зверненням позивача до суду із позовом про розірвання договору оренди. Не вважає такі дії відповідача належним виконанням взятих на себе зобов`язань, оскільки цих коштів позивач не отримав, не мав змоги ними користуватися, та такі повернулися відповідачу. Належною сплатою орендної плати, за наявності спору між сторонами договору, вважає переведення орендної плати на депозитний рахунок позивача, однак цього зроблено відповідачем не було. 06.06.2025 року представником відповідача подано заперечення, в яких останній вказав на пропуск представником позивача строку на подання відповіді на відзив, на відсутність у нього електронного кабінету, на подання позову не до тієї особи та надіслання відповіді на відзив не учасником справи. По суті заперечень вказав, що представник позивача визнав, що в період часу з 2019-2020 роки земельна ділянка знаходилась у іншого користувача, з якого позивач і мав би отримувати орендну плату, а тому оскільки у вказаний період відповідач фактично не користувався даної земельною ділянкою, обов`язок сплати орендної плати у нього відсутній. Також наводить свої міркування щодо розписки про продаж позивачем спірної земельної ділянки у 2003 році, вказуючи на недобросовісність позивача; посилається на норми законодавства, щодо необхідності застосування форс-мажорних обставин; та вказує, що йому не відомий банківський рахунок позивача, що перешкоджає перерахуванню на нього повернутої, не отриманої внаслідок відмови [PERSON] , орендної плати за минулі періоди. В судовому засіданні 15.01.2026 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердили, що заборгованість по орендній платі за 2019 2024 роки відповідачем не сплачена. Відповідач та його представник у судовому засіданні 15.01.2026 року проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених ними у поданих до суду відзиві на позов та письмових запереченнях. Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія І-МК № 010097, виданого 04 березня 2001 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №132287987 від 26.07.2018 року, [PERSON] належить на праві приватної власності, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка площею 6,7607 га., що розташована на території Сухоєланецької сільської ради Новоодеського (нині Миколаївського) району Миколаївської області, кадастровий номер 4824885200:04:000:0459. 27.08.2019 року між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено договір оренди землі №1, відповідно до умов якого в оренду відповідачу на десять років передано вищевказану земельну ділянку площею 6,7607 га., кадастровий номер 4824885200:04:000:0459. Згідно з п. 5 договору оренди, нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 178 491,46 грн. За п. 6 договору, земельна ділянка, яка передається в оренду, не має недоліків, які можуть перешкоджати її ефективному використанню. Суд звертає увагу на те, що спосіб та момент передачі земельної ділянки орендарю, зокрема у день державної реєстрації договору оренди чи з моменту складання відповідного акту її приймання-передачі, договором не визначений. Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, тобто 5 354,74 грн. на рік (п. 8 договору оренди). Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації (п. 9 договору оренди) Орендна плата вноситься у такі строки: у грошовій формі один раз на рік до 20 числа першого за звітним роком місяця, натуральна до 20 числа останнього у звітному році місяця (п. 10 договору оренди). Передача продукції в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами (п. 11 договору). Суд звертає увагу на те, що спосіб виплати орендної плати у грошовій формі договором не визначений. Відповідно до п. 12 договору, розмір орендної плати переглядається один раз на три роки у разі: Зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни граничних розмірів орендної плати, визначених Податковим кодексом України, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; зміни нормативно грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності; в інших випадках, передбачених законом. У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмір 0,03% несплаченої суми за кожний день прострочення (п. 13 договору). Земельна ділянка передається в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції (п. 14 договору). Згідно з п. 20 договору, орендар має право на відшкодування збитків, заподіяних унаслідок невиконання орендодавцем зобов`язань, передбачених цим договором. Збитками вважаються: фактичні витрати, яких орендар зазнав у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору орендодавцем, а також витрати, які орендар здійснив або повинен здійснити для відновлення свого порушеного права; доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору. Розмір фактичних витрат орендаря визначається на підставі документально підтверджених даних (п. 21 договору). На орендовану земельну ділянку не встановлено обмеження (обтяження) та інші права третіх осіб (п. 22 договору). Передача в оренду земельної ділянки не є підставою для припинення або зміни обмежень (обтяжень) та інших прав третіх осіб на цю ділянку (п. 23 договору). За п. 24 договору оренди, орендодавець, серед іншого, має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. До обов`язків орендодавця, за п. 25 договору оренди, серед іншого, належать: передати в користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору оренди; при передачі земельної ділянки в оренду, забезпечувати відповідно до закону реалізацію прав третіх осіб щодо орендованої земельної ділянки; не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку (п. 30 договору). За п. 31 договору, дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Згідно з п. 32 договору, дія договору припиняється шляхом його розірвання: за взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є невиконання умов договору однією із сторін (п. 33 договору). За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору (п. 35 договору). Сторона, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини (п. 36 договору). Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п. 37 договору). Право оренди земельної ділянки відповідача за вказаним договором оренди зареєстроване в ДРРПНМ 02.09.2019 року, номер запису 33114893, строк дії десять років. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" (далі - Закон), відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Статтею 13 Закону встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За ст. 17 Закону, об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Аналогічні положення закріплені в ст. 125 Земельного кодексу України, відповідно до якої право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі (ч. 1 ст. 21 Закону). Відповідно до ст. 27 Закону, орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами. За ст. 28 Закону, орендар має право на відшкодування збитків, яких він зазнав унаслідок невиконання орендодавцем умов, визначених договором оренди землі. Збитками вважаються: фактичні втрати, яких орендар зазнав у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору орендодавцем, а також витрати, які орендар здійснив або повинен здійснити для відновлення свого порушеного права; доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору. Розмір фактичних витрат орендаря визначається на підставі документально підтверджених даних. За ст. 30 Закону, зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Частинами 3 та 4 ст. 31 Закону передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Ч. 1 ст. 32 Закону встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Ст. 24 Закону визначено право орендодавця вимагати від орендаря в тому числі і своєчасного внесення орендної плати. Спори, пов`язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку (ст. 35 Закону). За ст. 36 Закону, у разі невиконання зобов`язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором. Орендодавець несе відповідальність за недоліки переданої в оренду земельної ділянки, що не були передбачені договором оренди і перешкоджають використанню земельної ділянки за договором. У разі виявлення таких недоліків орендар має право вимагати: зменшення орендної плати або відшкодування витрат на усунення недоліків; відрахування з орендної плати певної суми своїх витрат на усунення таких недоліків з попереднім повідомленням про це орендодавця; дострокового розірвання договору. Орендодавець не несе відповідальності за наслідки, пов`язані з недоліками переданої в оренду земельної ділянки, якщо такі недоліки обумовлені договором оренди. За правилами ч.3 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно з п. «д» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Наведені положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання як договору оренди, так і договору суборенди земельної ділянки, тоді як разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 року у справі № 6-146цс12. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно із ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи вищевикладене, суд вважає підтвердженим той факт, що з моменту державної реєстрації права оренди, тобто з 02.09.2019 року, у відповідача [PERSON] виникло право оренди земельної ділянки площею 6,7607 га., яка розташована на території Сухоєланецької сільської ради Новоодеського (нині Миколаївського) району Миколаївської області, кадастровий номер 4824885200:04:000:0459, і в силу ст. 17 Закону, саме з цієї дати вказана земельна ділянка вважається переданою орендодавцем орендареві. І саме з 02.09.2019 року у орендаря [PERSON] виникають визначені в договорі оренди землі №1 від 27.08.2019 року, права та обов`язки щодо об`єкта оренди, в тому числі і щодо сплати орендної плати. У позовній заяві позивач, як підставу для розірвання договору оренди землі №1 від 27.08.2019 року, наводить несплату відповідачем орендної плати за період з 2019 року по 2024 рік. Розмір орендної плати, у відповідності до п. 8 договору оренди, становить 5 354,74 грн. на рік, та, у відповідності до п. 10 договору оренди, повинен був вноситись відповідачем до 20 числа останнього у звітному році місяця. Враховуючи заявлений позивачем період несплати з 2019 року по 2024 рік, загальна сума заборгованості за вказаний період становить 32 128,44 грн. Відповідач заперечує наявність у нього заборгованості по орендній платі, з посиланням на те, що після укладення договору оренди, у період з 2019 року по 2021 рік, він не мав змоги використовувати за призначенням вищевказану земельну ділянку, так як така перебувала в користуванні іншої особи - [PERSON] . Даний факт підтверджує копією рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05.03.2021 року у справі №482/1826/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] , про усунення перешкод шляхом зобов`язання до звільнення земельної ділянки, стягнення матеріальної та моральної шкоди. Відтак вважає, що оскільки орендодавець повідомив орендарю недостовірну інформацію про відсутність прав третіх осіб на земельну ділянку та відшкодував собі матеріальний збиток за 2019-2021 роки включно, у нього відсутній обов`язок зі сплати орендної плати за цей період. Судом досліджено рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05.03.2021 року у справі №482/1826/20, яке набрало законної сили, відповідно до якого доведено факт користування [PERSON] земельною ділянкою кадастровий номер 4824885200:04:000:0459, площею 6,7607 га, належною на праві приватної власності [PERSON] , та яка перебуває в оренді [PERSON] . У зв`язку з цим, даним рішенням суду зобов`язано відповідача [PERSON] звільнити спірну земельну ділянку та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальних збитків, завданих незаконним використанням земельної ділянки кадастровий номер 4824885200:04:000:0459, площею 6,7607 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Сухоєланецької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, 8363,26 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому, згідно з ч. 7 вказаної статті, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Відтак, суд вважає підтвердженим факт користування [PERSON] спірною земельною ділянкою з кадастровим номером 4824885200:04:000:0459, належною на праві приватної власності [PERSON] , та яка перебуває в оренді [PERSON] . При цьому, із даного рішення суду також вбачається, що третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] (відповідач у цій справі) заявлені позовні вимоги підтримав, пояснив суду, що між ним та позивачем у 2019 р. укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, у обробленні якої він позбавлений можливості у зв`язку із використанням її відповідачем без належних на те правових підстав. Незважаючи на неодноразові звернення, відповідач відмовляється повернути земельну ділянку позивачу та надати можливість її оброблення орендарю, у зв`язку із чим він та позивач змушені були звертатися до поліції, а в подальшому і до суду. Дослідженим рішенням суду також встановлено, що: «Згідно з даними актів обстеження та перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельною ділянкою кадастровий номер 4824885200:04:000:0459, площею 6,7607 га, належної на праві приватної власності [PERSON] , яка перебуває в оренді [PERSON] , №437-ДК/1002/09/01-18 від 10.09.2018 р., №431-ДК/1182/АП/09/01-19 від 27.11.2019 р., №431-ДК/389/ДО/10/01-19 від 27.11.2019 р., з додатками до них, вказана земельна ділянка засіяна зерновою культурою (ячменем) та фактично оброблюється [PERSON] , що є порушенням ст.ст. 135, 126 ЗК України. При цьому лише за даними акту №437-ДК/1002/09/01-18 від 10.09.2018 р. таке встановлено згідно з заявою заявника [PERSON] , в інших випадках факт самовільного обробітку вказаної земельної ділянки відповідачем встановлено в ході здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх форм власності на виконання наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області». Вказане рішення суду не підтверджує встановленого обмеження (обтяження) чи інших прав третіх осіб на земельну ділянку, яка була отримана [PERSON] в оренду, а лише підтверджує факт її незаконного використання [PERSON] , що могло перешкодити використання її за належністю орендарем [PERSON] . Відтак, твердження [PERSON] , про те, що при укладенні договору оренди [PERSON] повідомив йому недостовірну інформацію про відсутність прав третіх осіб на земельну ділянку не підтверджена належним чином. Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Однак, у таких випадках, у відповідності до ст. 27 Закону, орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону, тобто нарівні із власником такої земельної ділянки. При цьому, орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами. Відповідно до зазначених норм законодавства, у випадку неможливості використання взятого у найм майна, орендар, на рівні із власником цього майна, має право витребувати орендовану таке майно з будь-якого незаконного володіння, може вчиняти дії щодо усунення перешкод у користуванні майном та має право на відшкодування шкоди, заподіяної такому майну будь-якими особами. Окрім вищевказаного рішення суду, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, які дії ним вчинялися задля усунення перешкод у використанні орендованої земельної ділянки. При цьому, досліджене рішення суду від 05.03.2021 року, також не свідчить про звернення саме орендаря до [PERSON] із вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. У даній справі [PERSON] приймав участь, як третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Суд звертає увагу, що сам факт того, що орендар фактично не користується земельною ділянкою, не звільняє його автоматично від обов`язку сплачувати орендну плату. Самовільне зайняття земельної ділянки третьою особою не припиняє договір оренди, не перекладає автоматично ризики на орендодавця та не звільняє орендаря від орендної плати. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, орендна плата за земельні ділянки сплачується орендарем з дня виникнення права користування цією ділянкою, тобто з моменту державної реєстрації права оренди та відповідно до умов договору; сплата орендної плати є обов`язком орендаря, який кореспондується з його правом користування даною земельною ділянкою. Відтак, саме факт наявності чинного договору оренди і державної реєстрації права оренди створює обов`язок платити орендну плату, а не фактичне використання землі. Подібний за змістом висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 18.06.2021 у справі № 400/1730/19 (провадження № К/9901/12158/20) у контексті застосування норм підпунктів 288.1, 288.2 статті 288 ПК, статтей 125, 126 Земельного кодексу України, частини другої статті 16, частин першої, другої статті 21 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про фермерське господарство», зокрема у правовідносинах з орендної плати за землі державної та комунальної власності, які були надані фізичній особі для створення фермерського господарства: податковий обов`язок щодо сплати орендної плати у таких правовідносинах лежить на орендарі земельної ділянки, який визначений в договорі оренди земельної ділянки і право користування земельною ділянкою якого зареєстровано в державному реєстрі речових прав. Податковий обов`язок щодо сплати орендної плати за землі державної та комунальної власності виникає у фермерського господарства, для створення якого фізичній особі була надана земельна ділянка, після переходу до нього прав орендаря в установленому законом порядку. Тобто, орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату до моменту припинення або розірвання договору оренди, навіть якщо земельна ділянка фактично не використовується ним через дії третіх осіб. Відтак, відповідачем не доведено, що ним були вжиті всі заходи задля звільнення його від сплати орендної плати за період з 2019 року по 2021 рік, не спростовано його обов`язку щодо сплати такої орендної плати, у зв`язку з чим суд вважає, що відповідач не надав належних доказів виконання взятих на себе за договором оренди від 27.08.2019 року зобов`язань по сплаті орендної плати за період з 2019 року по 2021 рік. Не підтверджені належним чином і інші заперечення відповідача в частині перешкоджання [PERSON] використовувати орендареві спірну земельну ділянку в період з 2022 року по 2024 рік. Так, надана до суду розписка, складена [PERSON] 23.04.2003 року, про отримання ним грошових коштів за продаж належної йому земельної ділянки [PERSON] , не свідчить про перехід права власності на спірну земельну ділянку до [PERSON] чи про набуття ним будь-яких прав на неї. Вказана земельна ділянка, у відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серія І-МК № 010097, виданого 04 березня 2001 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №132287987 від 26.07.2018 року, продовжує належати на праві приватної власності позивачу по справі - [PERSON] та перебувати в користуванні (оренді) [PERSON] . Посилання відповідача на те, що у 2023 році [PERSON] вже подавав позов до нього з вимогою розірвати договір оренди землі у справі №482/1465/23, по якій 19.07.2023 року відкривався розгляд справи в Новоодеському районному суді Миколаївської області, та завершився 19.08.2024 року Центральним районним судом м. Миколаєва шляхом залишення позову без розгляду, після не усунення недоліків позовної заяви, не спростовують наявності у [PERSON] заборгованості по орендній платі за договором оренди від 27.08.2019 року, так-як вказана позовна заява по суті вирішена не була, а сам факт подання будь-якої позовної заяви не є підставою для не виконання взятих на себе зобов`язань боржником, оскільки це порушує конституційне право громадян на судовий захист. Покликання відповідача на те, що позивач забороняв йому обробляти вищевказану земельну ділянку не підтверджені жодними доказами, а тому судом оцінюються критично. Відтак, оскільки перешкоджання позивачем у належному виконанні відповідачем своїх зобов`язань судом не встановлено, а томі відсутні підстави для звільнення відповідача від сплати орендної плати. Покликання відповідача на пропуск позивачем позовної давності за період з 2019-2021 роки включно, оскільки згідно з договором оренди оплата орендної плати за рік має здійснюватися до 20 числа першого за звітним роком місяця, тому за 2019 рік строк позовної давності завершився 20.01.2023 року, за 2020 рік - строк позовної давності завершився 20.01.2024 року та за 2021 рік - строк позовної давності завершився 20.01.2025 року, спростовується наступним. Відповідно до статтей 256-257 ЦПК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У той же час, Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на територіях України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 грудня 2022 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029). В подальшому такий строк дії карантину на території України відповідно до постанов Кабінету Міністрів України було неодноразово продовжено, та діяв до 01.07.2023 року. Також, 24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», було введено воєнних стан по всій території України, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. 24.02.2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», яким затверджено Указ Президента України № 64/2022. В подальшому такий строк дії воєнного стану в Україні відповідно до Указів Президента України та Верховною Радою України (шляхом прийняття відповідних Законів України) було неодноразово продовжено, та діє по теперішній час. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.09.2022 року по справі № 679/1136/21. Відтак, позовні вимоги позивача про розірвання договору оренди землі №1 від 27.08.2019 року та стягнення 32 128,44 грн. заборгованості по орендній платі за період з 2019 року по 2024 рік заявлені до суду, в межах визначеного законодавством строку позовної давності. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що річна сплата орендної плати має здійснюватися лише починаючи з 2020 року та сплачуватись до 20.01.2021 року, оскільки, як зазначено вище, судом не встановлено підстав для звільнення відповідача від сплати орендної плати за попередній період. Пояснення відповідача, про те що, з не залежних від нього обставин, а саме з вини [PERSON] , така оплата не могла бути сплачена, оскільки позивач, який є родичем відповідача, та не бажає отримувати орендну плату особисто, готівкою, спростовується приписами ст. 537 ЦК України, які визначають можливість належного виконання зобов`язання шляхом внесенням боргу в депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу. Зокрема, відповідно до даної норми, боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; відсутності представника недієздатного кредитора. В такому разі, нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит. При цьому, покликання відповідача на те, що йому не був відомий номер депозитного рахунку позивача судом оцінюються критично, оскільки при внесенні боргу в депозит нотаріуса або нотаріальної контори, у платника відсутній обов`язок зазначати номер депозитного рахунку отримувача. Твердження відповідача, про те, що ним було сплачено на користь позивача орендну плату в розмірі 10 710 гривень через ДП «Укрпошта», що відповідає розміру орендної плати за два роки - 2022 та 2023, та за 2024 рік здійснено перерахування 5 355 грн. 02.05.2025 року судом до уваги не приймаються, оскільки в судовому засіданні встановлено, що вказані грошові кошти позивачем не отримано, і такі повинні бути повернуті ДП «Укрпошта» платнику - [PERSON] . Суд розцінює це як спробу, якою відповідач вжив відповідних заходів для сплати орендної плати, однак разом з тим, суд не розцінює вищевказане як фактичну оплату вказаних сум з огляду на те, що доказів отримання коштів орендодавцем суду не надано. За таких обставин суд вважає, що відповідач не надав належних доказів виконання взятих на себе за договором оренди землі №1 від 27.08.2019 року зобов`язань по сплаті орендної плати за період з 2019 року по 2024 рік. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до долучених до справи квитанцій ДП «Укрпошта», кошти в сумі 10 710 гривень, як орендна плата за 2022-2023 роки, сплачувались відповідачем 09.04.2024 року, та в сумі 5 355 грн., як орендна плата за 2024 рік, сплачувались лише 02.05.2025 року, тобто з порушенням визначеного в п. 10 договору оренди строку внесення орендної плати до 20 числа першого за звітним роком місяця. Відтак, навіть якщо б ці суми були отримані позивачем, їх сплата здійснена з порушенням умов договору оренди, що на думку суду є істотним порушенням та свідчить про систематичне порушення відповідачем строків сплати орендної плати. Судом відхиляються посилання відповідача на форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - військову агресію російської федерації проти України, засвідчені листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року з огляду на наступне. Форс-мажорними визнаються надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»). Верховний Суд виокремив наступні елементи форс-мажорних обставин: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; і найголовніше - унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності (Постанова ВС від 25.01.2022 № 904/3886/21). Таким чином, форс-мажор є обставиною, запобігти якій зобов`язана сторона не може. Відповідно, неналежне виконання зобов`язань не є наслідком її неправомірних дій і виключає наявність вини, яка є обов`язковою умовою для настання відповідальності, якщо інше не передбачено договором або законом. Ще однією важливою законодавчою нормою є ст. 617 ЦК України, яка підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань також визначає обставини непереборної сили. Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. До такого висновку дійшов Верховний суд у своїх Постановах від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі № 913/20/21. Тобто, існування форс-мажору щодо конкретного суб`єкта господарювання в конкретних умовах потребує належного підтвердження сторонами в судовому процесі. Адже саме по собі існування таких надзвичайних і невідворотних обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань. Наявність форс-мажорних обставин підтверджується компетентними органами, якими виступають Торгово-промислова палата та її регіональні представництва, які видають сертифікати про обставини непереборної сили протягом семи днів з дня звернення відповідного суб`єкта. Однак це є можливим, лише в разі реального існування та належного підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між дією форс-мажорних обставин і неможливістю виконання зобов`язання. При цьому, виданий Торгово-промисловою палатою чи її регіональними представництвами сертифікат не є беззаперечним доказом існування форс-мажору, а тому повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (Постанови Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 911/589/21, від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). У постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №910/8580/22 викладено наступні висновки: - лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин; - форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання; - наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Аналогічні висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 912/750/22, від 07.06.2023 у справі № 906/540/22 та інших. Натомість, матеріали справи не містять доказів повідомлення сторони правочину про неможливість виконання орендарем зобов`язань за договором, чи його повідомлення орендодавця про настання обставин, що перешкоджають виконанню договору, а також про об`єктивну неможливість орендаря виплатити орендну плату. Посилання відповідача на не можливість протягом 2022 року своєчасно засіяти та обробити земельну ділянку, оскільки така знаходилася у зоні активних бойових дій навесні 2022 року, та відповідно відсутність доходу від обробки землі, що стало на перешкоді своєчасній сплаті орендної плати позивачеві, самі по собі, без належного повідомлення про це іншої сторони правочину, не звільняють його від взятих на себе зобов`язань. Посилання на розмінувальні заходи, проведені у 2023 році, після яких відповідач лише частково спромігся засіяти та виростити зернові, що були ним реалізовані лише у квітні 2024 року, і після чого 09.04.2024 року кошти були надіслані позивачеві, не підтверджені жодними доказами. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435св18) зазначив, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України: (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932св18) зроблено висновок, що частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 року у справі № 918/391/23 (провадження № 12-19гс24) зроблено наступні висновки щодо застосування норм права: «176. Правила про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та приписи частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать, а навпаки доповнюють одні одних. 177. Підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки) повна несплата орендної плати у строки, визначені договором. Ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною та достатньою і звертатися до загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби. 178. У разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначено умовами договору оренди землі, тобто коли орендар допустив недоплату орендної плати й таке порушення умов договору є істотним, тоді застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України. 179. Тобто якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України. 180. У випадку неістотної недоплати орендної плати (чи встановлення неістотності такого порушення судом) ефективним та пропорційним буде такий спосіб захисту, як стягнення заборгованості з орендної плати. 181. Погашення орендарем заборгованості з орендної плати не має правового значення для вирішення позовних вимог про розірвання договору оренди як на підставі частини другої статті 651 ЦК України (у разі часткової несплати (недоплати) орендної плати та істотності такого порушення), так і на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України (у разі систематичної (два та більше випадки) повної несплати орендної плати)». За змістом ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у строк (термін), встановлений у зобов`язанні. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи встановлене вище та оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що у період відносин сторін з приводу вищевказаного договору оренди землі, який входить до предмету доказування (2019-2024 роки включно), відповідач більше чим двічі порушив свій обов`язок по виплаті орендної плати, тобто має місце систематична невиплата орендної плати, що є істотним порушенням договору, а тому є підставою для розірвання договору оренди землі №1 від 27.08.2019 року, укладеного між сторонами по справі. Крім того, за відповідачем наявна заборгованість з орендної плати. Відтак, вирішуючи позов в частині стягнення заборгованості з орендної плати суд виходить із того, що доказів отримання будь-яких сум грошових коштів у рахунок орендної плати, а також доказів сплати орендної плати у іншій (натуральній) формі за період 2019-2024 роки включно, суду не надано, а відтак із відповідача підлягає стягненню орендна плата за 2019-2024 роки включно, у загальній сумі 32 128,44 грн. При цьому суд оцінює критично доводи відповідача про отримання позивачем згідно з рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05.03.2021 року по справі №482/1826/20 коштів в сумі 8 363,26 грн. за користування земельною ділянкою, оскільки такі кошти стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальних збитків, завданих незаконним використанням земельної ділянки. При цьому, зазначена сума коштів розрахована у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 року №963, якою затверджена Методика визначення розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу. Відтак, стягнуті на користь позивача за рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05.03.2021 року у справі №482/1826/20 кошти в сумі 8 363,26 грн. не є орендною платою, окрім того із вказаного рішення суду не вбачається періоду за який вони стягнуті на користь позивача, що унеможливлює зменшення розміру орендної плати з відповідача на вказану суму. Інші доводи учасників справи не знайшли свого підтвердження під час її розгляду. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). У силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. За таких обставин,

Outcome: approved