Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 12.09.2009 Староосотською сільською радою Олександрівського району Кіровоградської області, актовий запис № 13. В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначила, що їх спільне життя з відповідачем не склалося, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують. Зазначає, що у неї відсутні спільні інтереси з чоловіком, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаємопорозуміння, почуття взаємної любові та поваги. Вважає, що шлюб з відповідачем фактично припинив існування, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні та строк на примирення просить не надавати. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 25.11.2025 відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 21-22). Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, щодо ухвалення судом заочного рішення у даній справі не заперечувала (а.с. 18). Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечив щодо їх задоволення (а.с. 37). За правилами частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.09.2009 сторони уклали шлюб, який зареєстрований Староосотською сільською радою Олександрівського району Кіровоградської області, актовий запис № 13 (а.с. 13). Як вбачається зі свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 13.09.2012 та серії [NUMBER] від 18.08.2020, сторони є батьками дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 14-15). На теперішній час шлюб носить лише формальний характер, спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини між подружжям повністю припинені, спільного господарства не ведуть. Фактично сім`я припинила своє існування. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу (далі СК) України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом статті 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що в даному випадку не відбулось і підтверджується доказами, що є у справі. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушувати до припинення шлюбних відносин, примушувати до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їх дітей, що мають істотне значення. За викладених обставин, суд враховує фактичні взаємовідносини між подружжям, дійсні причини пред`явлення позову до суду, волевиявлення позивачки припинити шлюбні відносини, що рішення позивачки про розірвання шлюбу та пред`явлення з цього приводу позову до суду прийнято з усвідомленням нею його наслідків. У свою чергу відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу. Отже, суд дійшов висновку про те, що шлюб між сторонами носить суто формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя та їх дітей, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Положеннями статті 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на те, що після розірвання шлюбу позивачка просить надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] », суд вважає, що така вимога є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позов, позивачці слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме: 605,60 грн.

Outcome: approved