Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, відповідно до якого просить усунути перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення самовільно збудованої нежитлової будівлі загальною площею 35,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1135087446101), з припиненням права власності [PERSON] на нежитлову будівлю загальною площею 35,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1135087446101). Судові витрати просить покласти на відповідача. Позов мотивує тим, що вихідні дані на проектування (містобудівні умови та обмеження на проектування об`єкта будівництва) на [ADDRESS] не надавались та у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва відсутня інформація про видачу дозвільних документів на виконання будівельних робіт та готовність об`єкта до експлуатації на об`єкт літ. А-1 за адресою: [ADDRESS] , однак відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] зареєстровано право власності на будівлю загальною площею 35,2 кв.м. Вказаний об`єкт знаходиться на земельній ділянці на [ADDRESS] площею 35,2 кв.м, яка перебуває у комунальній власності Львівської міської ради, та станом на момент подання цього позову не передана в користування третім особам. Право власності на об`єкт площею 35,2 кв.м зареєстровано 10 вересня 2021 року за [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №581 від 10 вересня 2021 року, відповідно до якого останньому належить на праві власності нерухоме майно, що складається з: нежитлової будівлі літ. А-1, загальною площею 35,2 (тридцять п`ять цілих два десятих) кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1135087446101. Раніше вказаний об`єкт належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі, посвідченого 7 грудня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М., номер запису про право власності: 23807244, та договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі, посвідченого 20 грудня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М., номер запису про право власності: 24062171, згідно з якими нежитлові приміщення належали продавцю [PERSON] на підставі ухвали Франківського районного суду м.Львова від 17 липня 2017 року у справі №465/2267/17. Зазначає, що з моменту укладення вказаних договорів купівлі-продажу власники об`єкта [PERSON] та [PERSON] не зверталися до Львівської міської ради та її виконавчих органів з проханням оформлення права користування/власності на земельну ділянку на якій розміщено об`єкт, що був предметом купівлі-продажу. Відповідно до інформації ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» згідно з архівними даними станом на 29 грудня 2012 року інформація про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] в БТІ відсутня. При цьому звертає увагу на те, що відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, первинно, право власності на об`єкт за адресою: [ADDRESS] загальною площею 35,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1135087446101) було зареєстровано 22 грудня 2016 року за ПП «Галзахід плюс» на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ 142153120046 від 9 листопада 2016 року, видавник Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівської області. Водночас, відповідно до Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва згідно з Реєстром дозвільних документів до 6 липня 2020 року, 8 листопада 2015 року департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області було видано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ 142153120046 стосовно іншого об`єкта - індивідуального житлового будинку у [ADDRESS] , у зв`язку з чим наявні сумніви в достовірності даних внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з приводу підстав для реєстрації прав власності на об`єкт з реєстраційним номером 1135087446101 ( [ADDRESS] ). Окрім того звертає увагу на те, що 15 січня 2015 року була проведена державна реєстрація припинення юридичної особи в результаті її ліквідації, а саме Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області (ідентифікаційний код юридичної особи - 37775556), натомість у структурі Державної архітектурно-будівельної інспекції України діяв Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області. Відтак після 15 січня 2015 року функціонування Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області не було передбачено, а відтак, видавник - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівської області не була наділена належним обсягом компетенції для видачі декларації ЛВ 182153443261 від 10 грудня 2015 року, а в період 3 29 квітня 2015 року по 10 грудня 2015 року такого державного органу, як Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівської області, не існувало. Відтак позивач вважає, що реєстрація права власності на нежитлову будівлю загальною площею 35,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі згаданої вище декларації Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівської області було здійснено з порушенням норм чинного на той час законодавства і така не може бути достатньою підставою для підтвердження законності набуття права власності на такі об`єкти. При цьому вказує, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22 грудня 2016 року проведено державну реєстрацію права власності на будівлю кафе-бару заг. пл. 35,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] [PERSON] (Львівська дирекція Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта»), однак відповідно до внутрішнього опису документів реєстраційної справи №1135087446101 в матеріалах такої немає жодного документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчував би прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. З огляду на зазначене вважає, що при проведенні реєстраційних дій, окрім порушень в частині реєстрації права власності на тимчасову споруду, також не дотримано вимог чинного законодавства щодо подання необхідного обсягу документів про проведення реєстраційних дій. Також звертає увагу на те, що за приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» тимчасові споруди не підлягають державній реєстрації. Відповідно до інформації Личаківської районної адміністрації за результатами обстеження, проведеного працівниками Личаківської районної адміністрації встановлено, що за адресою [ADDRESS] розміщений металевий павільйон зі збірно-розбірних конструкцій із фасадною частиною з сендвіч панелей зі склопакетним заскленням. Відповідно до листа управління державного контролю за використанням та охороною земель від 15 червня 2023 року спеціалістами управління державного контролю за використанням та охороною земель за участю управління архітектури та урбаністики проведено обстеження земельної ділянки комунальної власності за адресою [ADDRESS] , за результатами якого складено акт від 14 червня 2023 року №237, та за результатами обстеження встановлено, що рішень щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] - не приймалось. Рішенням Львівської міської ради №610 від 14 липня 2017 року «Про Детальний план території, обмеженої [ADDRESS] » дану земельну ділянку віднесено до зони Р-3 - рекреаційні зони озеленених територій загального користування. За результатами обстеження вказаної земельної ділянки встановлено, що [PERSON] фактично використовує земельну ділянку орієнтовною площею 0,0038 га для обслуговування будівлі тимчасової споруди на [ADDRESS] за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про її надання в користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. До зазначеного акту обстеження долучено план-схему земельної ділянки та матеріали фотофіксації. Інформація про відсутність належним чином оформленого права користування земельною ділянкою на [ADDRESS] підтверджується також листом управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради від 1 вересня 2023 року щодо відсутності рішень (ухвал) про передачу у власність чи надання в користування земельної ділянки для обслуговування вказаної будівлі а також інформації стосовно підготовки проектів ухвал Львівської міської ради про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки для обслуговування такого об`єкта нерухомого майна. Звертає увагу, що в матеріалах реєстраційної справи 1135087446101 наявний договір на право користування земельною ділянкою на умовах оренди для розміщення споруд об`єктів соціально-культурного торговельного та іншого призначення №13-11, що укладено між ПП «Галзахід плюс» та управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, предметом якого було визначено «...надання Орендодавцем Орендареві права оренди земельної ділянки комунальної власності для розміщення споруд терміном відповідно до ухвали Львівської міської ради від 20 березня 2014 року». Одночасно у пункті 2.1.1 вказаного договору зазначено, що в оренду надається «...конструктивний елемент благоустрою комунальної власності павільйону площею 16,0 кв.м (тротуар, газон тощо) за адресою: м. Львів, вул. Пасічна-Личаківська». Вказаний договір у матеріалах реєстраційної справи містить 2 сторінки та не має завершення. На запит позивача листом від 12 березня 2024 року Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради скеровано сканкопію договору оренди від 10 листопада 2011 року №13-11, укладеного з ПП «Галзахід плюс», а також повідомлено, що згідно бази даних нарахування орендних платежів, договорів на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення тимчасових споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS] не обліковується. Договір №13-11, наданий Управлінням комунальної власності, має назву «на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об`єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення» та предметом такого було «...надання Орендодавцем Орендареві права на тимчасове користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності для розміщення об`єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення (надалі - Об`єкт) на умовах оренди на терміни відповідно до ухвали Львівської міської ради від 3 грудня 2009 року №3087, ухвали Львівської міської ради від 16 грудня 2010 року №19», з огляду на що існують підстави вважати, що наявний у матеріалах реєстраційної справи 1135087446101 договір оренди є сфабрикованим, а відтак, це є додатковим фактом відсутності належним чином оформленого права користування земельною ділянкою комунальної власності на [ADDRESS] . Вважає, що вимога Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу самочинно збудованого будинку відповідає змісту статті 152 Земельного кодексу України та означатиме приведення земельної ділянки у стан, придатний для її подальшого використання за цільовим призначенням. Оскільки саме [PERSON] є чинним власником спірного майна він є належним відповідачем у даній судовій справі та саме до нього потрібно заявляти вимогу про звільнення земельної ділянки комунальної форми власності на вул. Личаківській, 152а щодо знесення будівлі загальною площею 35,2 кв.м (адреса: [ADDRESS] ). Матеріали позову були подані до Личаківського районного суду м. Львова 2 квітня 2024 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 3 квітня 2024 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження у такій та призначено підготовче засідання. 10 травня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Коваль О.Р., що діє на підставі ордеру серії ВС №1257838 від 30 квітня 2024 року, згідно з яким просить відмовити Львівській міській раді у задоволенні позовних вимог до [PERSON] в повному обсязі. Разом з відзивом представником відповідача подано на адресу суду клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Вказує, що вимоги позивача, викладені у позовній заяві, відповідачем не визнаються. Зокрема зазначає, що відповідач зареєстрував право власності на нежитловий об`єкт 10 вересня 2021 року на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №581 від 10 вересня 2021 року, тобто у законний спосіб. Звертає увагу на те, що хоч позивач ставить під сумнів достовірність даних внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з приводу підстав для первинної реєстрації права власності на вказаний об`єкт, а також ставить під сумнів договір на право користування земельною ділянкою, посилається на те, що спірна будівля є тимчасовою спорудою та не підлягала державній реєстрації, однак первинне право власності позивачем не оскаржувалось в судовому порядку та не скасоване. Наведена Львівською міською радою аргументація щодо сумнівів позивача є лише припущенням, не підкріпленим належними та допустимими доказами, а відтак на думку відповідача позивачем не доведено, що спірний об`єкт є самочинним будівництвом. 15 травня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив представника позивача Гринихи Х.А., яка діє в порядку самопредставництва юридичної особи на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та довіреності на справу №463/2900/24 у порядку передоручення від 2 квітня 2024 року, згідно з якою просить суд задоволити позовні вимоги Львівської міської ради. Зазначає, що у своєму відзиві представник відповідача жодним чином не наводить арґументи на спростування позовних вимог у справі №463/2900/24, а лише повторює обставини зазначені у позові Львівської міської ради. Звертає увагу на те, що Львівська міська рада не просто ставить під сумнів первинну реєстрацію права власності на об`єкт за адресою: [ADDRESS] , а й звернулась з заявами щодо обставин, викладених в позові, до Головного управління Національної поліції у Львівській області, оскільки реєстрація права власності на нежитлову будівлю загальною площею 35,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі декларації Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівської області здійснено з порушенням норм чинного на той час законодавства і не така може бути достатньою підставою для підтвердження законності набуття права власності на такий об`єкт. За результатами розгляду вказаної заяви розпочато кримінальне провадження №12024141360000815, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України, досудове розслідування у такому триває. Звертає увагу на те, що відповідачем не спростовано тієї обставини, що споруда загальною площею 35,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1135087446101) розташована на земельній ділянці комунальної форми власності та що відповідач не оформив належним чином права користування вказаною земельною ділянкою, а також що з моменту первинної реєстрації права власності на спірний об`єкт, жоден із власників не звертався до Львівської міської ради та її виконавчих органів, щодо оформлення права користування земельною ділянкою. При цьому вважає, що Львівською міською радою надано докази, які підтверджують приналежність об`єкта за адресою [ADDRESS] до категорії тимчасових споруд та вказує, що відповідачем не наведено жодного арґументу на спростування вказаної обставини. 20 травня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшло заперечення представника відповідача [PERSON] на відповідь на відзив. Зокрема вказує, що вся аргументація, на якій ґрунтується позов, спрямована на доведення незаконності первинного набуття права власності на спірний об`єкт у зв`язку з його самочинністю, що додатково підтверджується заявами Львівської міської ради до Національної поліції у Львівській області про вчинені кримінальні правопорушення, та що узгоджується з таким предметом позову, як скасування права власності. Проте вважає, що викладена аргументація не знайшла свого підтвердження, встановленого судовим рішенням, а лише залишається аргументацією, яку потрібно довести, самочинність спірного об`єкта є недоведеною та невстановленою, оскільки наявна декларація про готовність об`єкта до експлуатації та договір на право користування земельною ділянкою на умовах оренди для розміщення споруд об`єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення, які, не визнані сфабрикованими. Також ще раз звертає увагу на те, що право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, та вказує, що з врахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 2 листопада 2021 року в справі №925/1351/19, відповідач є добросовісним набувачем майна, у якого відсутній обов`язок перевіряти та аналізувати обставини правомірності попередніх переходів майна. 18 червня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява адвоката Коваль О.Р. про припинення представництва інтересів відповідача [PERSON] у зв`язку з розірванням договору про надання правничої допомоги від 30 квітня 2024 року. Ухвалою суду від 3 липня 2024 року призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Закарпатського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 8 травня 2025 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №3892-Е від 29 квітня 2025 року. Ухвалою суду від 12 травня 2025 року поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому підготовчому засіданні. 2 жовтня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Альховської І.Б., що діє на підставі ордеру серії ВС №1308183 від 2 вересня 2024 року, про призначення у справі додаткової судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою підготовчого засідання від 3 жовтня 2025 року в задоволенні клопотання представника відповідача Альховської І.І. про призначення у справі додаткової судової будівельно-технічної експертизи відмовлено, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 5 листопада 2025 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з клопотанням представника відповідача. В судовому засіданні 2 грудня 2025 року заслухано вступні слова представників сторін у справі, досліджено письмові докази, закінчено з`ясування обставин у справі, оголошено перерву перед судовими дебатами. В судовому засіданні 19 січня 2026 року представник позивача Гриниха Х.А. в судових дебатах позов підтримала та просила його задовольнити. Додатково посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №914/1785/22 просила суд вийти за межі позовних вимог та вирішити питання про закриття відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи. Представник відповідача Ярош В.В., який діяв на підставі ордера серії ВС №1422507 від 10 грудня 2025 року в судовому засіданні 19 січня 2026 року в судових дебатах в задоволенні позову просив відмовити. Додатково вказав, що його довіритель звернувся до Львівської міської ради для отримання дозволу на користування земельною ділянкою. У зв`язку з наведеним в судовому засіданні 19 січня 2026 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так пунктами 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма ч. 2 ст. 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 ЦК України). Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 ЦК України). При цьому ст. 12 ЗК України передбачено, що до повноважень міських рад належать розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відноситься до повноважень Львівської міської ради. Згідно з ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів. Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що вирішення відповідно до Закону питань земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад. Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Так, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права власності чи права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. За змістом ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. З огляду на ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Разом з тим, відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду та поновлення договору оренди земельної ділянки) вирішується на пленарному засіданні ради сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку. Таким чином, законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка реалізує право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесії. Також, відповідно до статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства. За змістом частини першої статті 375 ЦК України, лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Частиною 1 ст. 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За змістом вказаної статті, будівництво вважається самочинним, якщо у діях особи є хоча б одна із ознак, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦК України: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для будівництва, збудовані або будуються житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно; 2) забудова проведена або здійснюється без одержаного у встановленому порядку дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Як встановлено судом, Львівська міська рада є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 35,2 кв.м, чого сторона відповідача не заперечує. Згідно з листом управління архітектури та урбаністики №4-2401-7780 від 9 червня 2023 року, вихідні дані на проектування (містобудівні умови та обмеження на проектування об`єкта будівництва) на [ADDRESS] не надавались (а.с. 44). Відповідно до відповіді Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №3073 від 16 серпня 2023 року у відділі технічної та юридичної інформації не обліковуються інвентаризаційні справи на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34). Водночас, як вбачається з акту обстеження земельної ділянки №237 від 14 червня 2023 року, проведеного спеціалістами Управління державного контролю за використанням та охороною земель департаменту містобудування Львівської міської ради, відповідач [PERSON] фактично використовує земельну ділянку орієнтовною площею 0,0038 га для обслуговування нежитлової споруди на [ADDRESS] за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про її надання в користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, що підтверджується також долученими план-схемою земельної ділянки та матеріалами фотофіксації (а.с. 37-42). При цьому згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №371168355 від 25 березня 2024 року за адресою: [ADDRESS] 10 вересня 2021 року приватним нотаріусом ЛМНО Холявкою В.Я. зареєстровано за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1135087446101 загальною площею 35,2 кв.м., будівля літ. А-1, на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №581 від 10 вересня 2021 року, виданого вказаним нотаріусом (а.с. 18). Так з долученої копії зазначеного свідоцтва №581 від 10 вересня 2021 року вбачається, що [PERSON] належить на праві власності нерухоме майно, що складається з: нежитлової будівлі літ. А-1, загальною площею 35,2 (тридцять п`ять цілих два десятих) кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1135087446101, попередніми власником якого на підставі ряду договорів купівлі-продажу була [PERSON] (а.с. 33), що підтверджується також Інформацією про зміни речового права з Державного реєстру речових прав (а.с. 19), а останньою вказане майно було придбано у [PERSON] . Зокрема відповідно до договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі, посвідченого 7 грудня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. за реєстровим №1001, [PERSON] придбала у [PERSON] частку нежитлової будівлі, яка становить 17,6 кв.м., від належної останній в цілому нежитлової будівлі літ. А-1, загальна площа якої становить 35,2 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24-25). Також відповідно до договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі, посвідченого 20 грудня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. за реєстровим №1049, [PERSON] придбала у [PERSON] іншу частку нежитлової будівлі, яка становить 17,6 кв.м., від належної останній в цілому нежитлової будівлі літ. А-1, загальна площа якої становить 35,2 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22-23). З вказаних договорів вбачається, що дане нерухоме майно було набуте [PERSON] на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2017 року у справі №465/2267/17, відомості щодо земельної ділянки, на якій розташований даний об`єкт, в договорах відсутні. Так ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2017 року у справі №465/2267/17, провадження №2/465/1739/17, у справі за позовом [PERSON] до ПП «Статок Плюс», ПП «Галзахід Плюс», ПП «Техне Сімс» та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, було визнано укладену між сторонами мирову угоду, за умовами якої зокрема у зв`язку з неможливістю сплати відповідачем-2 та відповідачем-4 позивачу 195125 гривень боргу за договором позики від 11 лютого 2016 року відповідач-2 в рахунок погашення такого боргу передав, а позивач прийняв у власність в тому числі належну відповідачу-2 нежитлову будівлю, позначену в технічному паспорті літ. «А-1» загальною площею 35,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , та у зв`язку з укладенням мирової угоди визнано за [PERSON] право власності на вказану будівлю, провадження в цивільній справі закрито (https://reyestr.court.gov.ua/Review/69633122). Водночас судом встановлено, що постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2024 року вказану вище ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2017 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120187826), зокрема у зв`язку з тим, що затверджуючи укладену між сторонами мирову угоду, суд не з`ясував, чи не буде порушено прав інших осіб внаслідок визнання такої мирової угоди, а відтак, не виконав вимоги процесуального закону, яким передбачено умови, за наявності яких укладена між сторонами мирова угода може бути затверджена судом. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2025 року касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2024 року в частині скасування ухвали Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2017 року щодо затвердження мирової угоди закрито, касаційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2024 року в частині скасування ухвали Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2017 року щодо закриття провадження у справі залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125933074). Так з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №371168355 від 25 березня 2024 року вбачається, що первісно право власності на об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером: 1135087446101 - нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 35,2 (тридцять п`ять цілих два десятих) кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано 22 грудня 2016 року державним реєстратором Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Пелип І.Б. за ПП «Галзахід плюс» на підставі документів поданих для реєстрації: декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ 142153120046 від 9 листопада 2016 року, видавник Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівської області (а.с. 20). Позивачем долучено до матеріалів позову копію наданої ПП «Галзахід плюс» декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ 142153120046 від 9 листопада 2016 року, що міститься в матеріалах реєстраційної справи, згідно з якою така видана Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівської області та стосується нежитлового приміщення під літ. А-1 на [ADDRESS] (а.с. 26-30). Однак, з витягу з Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва вбачається, що декларацію про готовність об`єкта до експлуатації з серією та номером ЛВ 142153120046 було видано 8 листопада 2015 року департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області та така видана щодо іншого об`єкта - індивідуального житлового будинку у [ADDRESS] (а.с. 31-32). При цьому відповідно до листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю №4-0006-7493 від 6 червня 2023 року у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва відсутня інформація про видачу дозвільних документів на виконання будівельних робіт та готовність об`єкта до експлуатації на об`єкт літ. А-1 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43). Окрім того, як слушно зауважує позивач у позовній заяві, постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №549 утворено територіальні органи ДАБІ України як юридичні особи публічного права, в тому числі Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2014 року №150 «Питання функціонування територіальних органів Державної архітектурно-будівельної інспекції» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної архітектурно-будівельної інспекції в тому числі і Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, та погоджено пропозицію ДАБІ України щодо утворення її територіальних органів як структурних підрозділів. Державна реєстрація створення юридичної особи Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області була проведена 10 червня 2011 року з присвоєнням ідентифікаційного коду юридичної особи 37775556, а 15 січня 2015 року була проведена державна реєстрація припинення вказаної юридичної особи в результаті її ліквідації (https://youcontrol.com.ua/catalog/company_details/37775556/). При цьому постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року №294 затверджено Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію, згідно з пп. 7, пп. 7 п. 11 ДАБІ здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи, які, в свою чергу, є структурними підрозділами ДАБІ. Наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 16 липня 2014 року №164 було введено в дію структуру Держархбудінспекції України. Відтак у структурі Державної архітектурно-будівельної інспекції України було утворено Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області. Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 року №671 «Деякі питання діяльності архітектурно-будівельного контролю» затверджено примірне положення про органи державного архітектурно-будівельного контролю. Пунктом 2 цієї постанови визначено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю є правонаступниками прав та обов`язків ДАБІ щодо здійснення переданих повноважень відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». До завершення здійснення заходів утворення органів державного архітектурно-будівельного контролю в Київській та Севастопольській міських державних адміністраціях та сільських , селищних, міський радах або визначення структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, на які покладаються повноваження, визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», такі повноваження здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція. Відтак з наведеного вбачається, що станом на 9 листопада 2016 року такого органу, як Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівської області, не існувало, а повноваження щодо видання декларацій про готовність об`єктів до експлуатації належало іншому органу, відтак декларація про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ 142153120046 не могла бути видана 9 листопада 2016 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівської області. При цьому згідно з вказаною вище копією декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ 142153120046, що наявна в матеріалах реєстраційної справи, документом, що посвідчував право ПП «Галзахід плюс» на користування земельною ділянкою, був договір №13-11. Так позивачем надано копію договору №13-11, наявного в матеріалах реєстраційної справи, згідно з якою такий було укладено між ПП «Галзахід плюс» та Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради як договір «на право користування земельною ділянкою на умовах оренди для розміщення споруд об`єктів соціально-культурного торговельного та іншого призначення» та в пункті 1. «Предмет договору» вказано, що його предметом є надання орендодавцем орендареві права оренди земельної ділянки комунальної власності для розміщення споруд терміном відповідно до ухвали Львівської міської ради від 20 березня 2014 року. Однак в даному пункті договору не зазначено про яку саме земельну ділянку йде мова, а в пункті 2.1.1 вказано, що за умовами такого орендодавець зобов`язується надати у тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою комунальної власності павільйону площею 16,0 кв.м (тротуар, газон тощо) за адресою: м. Львів, вул. Пасічна - Личаківська. Вказана копія містить лише перші дві сторінки, в такій відсутня сторінка з реквізитами сторін та підписами таких, копія договору не містить відомостей про дату його укладення (а.с. 49-50). А з наданої на звернення Львівської міської ради разом з відповіддю управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради копії договору оренди №13-11, вбачається, що хоч такий дійсно 10 листопада 2011 року було укладено між ПП «Галзахід плюс» та управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, однак саме «на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об`єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення». Згідно з пунктом 1 даного договору предметом такого було надання орендодавцем орендареві права на тимчасове користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності для розміщення об`єктів соціально- культурного, торговельного та іншого призначення на умовах оренди на терміни відповідно до ухвали Львівської міської ради від 3 грудня 2009 року №3087, ухвали Львівської міської ради від 16 грудня 2010 року №19, тобто жодного стосунку до земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , вказаний договір не мав (а.с. 46-48). При цьому з вказаної вище відповіді Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №2-2302-3286 від 12 березня 2024 року вбачається, що згідно з базою даних нарахування орендних платежів, договорів на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення тимчасових споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS] , не обліковується (а.с. 45), відтак земельна ділянка за вказаною адресою не надавалась в користування. Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру. Постановою Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року №1127 в редакції, чинній станом на первісну реєстрацію права власності 22 грудня 2016 року, було визначено перелік документів необхідних для подачі державному реєстратору у випадку проведення реєстрації прав власності на об`єкти нерухомості. Зокрема згідно з пунктом 41 затвердженого вказаною постановою Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна мали бути подані: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Відтак з наведеного вбачається, що документи, які були вказані державним реєстратором як підстава винесення рішення про реєстрацією 22 грудня 2016 року за ПП «Галзахід плюс» права власності на об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером: 1135087446101 - нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 35,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , не могли бути підставою для виникнення права власності на нерухоме майно, оскільки Львівською міською радою як власником земельної ділянки за вказаною адресою не приймалось жодного рішення про передачу земельної ділянки у власність чи користування будь-яким фізичним чи юридичним особам, а також не надавалось дозволів на виконання будівельних робіт за вказаною адресою. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту належного прийняття вказаного приміщення в експлуатацію, не надано дозволів на виконання будівельних робіт, не надано жодних документів, які посвідчують їх право користування спірною земельною ділянкою. Вказані обставини свідчать про порушення державним реєстратором Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Пелип І.Б. п. 1, 2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно з ч. 4 цієї статті не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення. Так з долученого до акту №237 від 14 червня 2023 року фото вбачається, що за адресою [ADDRESS] розміщений металевий павільйон зі збірно-розбірних конструкцій із фасадною частиною з сендвіч панелей зі склопакетним заскленням (а.с. 42). При цьому згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 29 квітня 2025 року №3892-Е на підставі результатів обстеження та аналізу наведеної нормативної бази встановлено, що об`єкт дослідження на [ADDRESS] , а саме магазин (без назви) орієнтовною загальною площею 23,4 кв. м, розташований з однієї сторони поруч із магазином «Правдоруб м?ясо і до [ADDRESS] , містить ознаки тимчасової споруди, а саме виготовлений з полегшених конструкцій та має загальну площу до 30 кв. м. по зовнішньому контуру, при цьому визначити наявність фундаменту не видається за можливе; отже, в межах наданої на дослідження документації, та натурного обстеження 25 квітня 2025 року, імовірно, об`єкт дослідження не може вважатися нерухомим майном. В дослідницькій частині висновку експерт зазначає, що 25 квітня 2025 року було проведено обстеження об?єкта дослідження в присутності представника Львівської міської ради Гринихи Х.А., яким встановлено наступне: об?єкт дослідження - за функціональним призначенням продуктовий магазин (без назви), розташований з однієї сторони поруч із магазином « [INFO] », а з іншої поруч аптеки «Пульс» також безпосередньо прилягає до зовнішньої стіни будівлі розташованої позаду; зовнішні розміри: довжина - 8,03 м, ширина 1,93 м до зовнішнього куту фасадної стіни аптеки «Пульс». Точніше визначити ширину не видається за можливе у зв`язку з примиканням однієї стіни впритул до магазину «Правдоруб м?ясо і до м?яса», а іншої стіни частково до аптеки «Пульс»; внутрішні розміри визначити не видається за можливе, із-за розміщення торгових стелажів з товарами; фасадна стіна - алюмінієвий профіль з заповненням панелями; бічні стіни - одна оштукатурена інша декоративні панелі (магазин «Правдоруб м?ясо і до м?яса»); двері вхідні - металопластикові зі склопакетами; підлога - керамічна плитка; покриття - визначити не видається за можливе; фундамент - визначити улаштування фундаменту не видається за можливе; водовідведення - організовано по фасаду з полівінілхлоридних труб та ринви; електропостачання наявне; зовнішнє освітлення - світильники на металевих консолях. На підставі наведеного експерт прийшов до висновку, що об?єкт дослідження має розміри в плані (зовнішні) орієнтовно 8,03 х 2,9 м, відповідно площу 23,4 кв. м. та має один торгівельний зал. Але при цьому, відповідно до технічного паспорту на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , який виготовлений ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 28 грудня 2015 року, будівля має три приміщення, а саме: торгівельний зал площею 21,8 кв. м, торгівельний зал площею 12,7 кв. м та вбиральня площею 0,7 кв. м. Загальна площа внутрішніх приміщень складає 35,2 кв. м. Також, відповідно до плану (масштаб 1:200), торгівельні зали мають окремий вхід до приміщень по фасадній стіні та дверний отвір між собою. Відтак експерт проведеним оглядом встановив, що об`єкт який досліджується, а саме магазин (без назви), розташований з однієї сторони поруч із магазином « [INFO] , не відповідає даним зазначеним в технічному паспорті на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , який виготовлений ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 28 грудня 2015 року, враховуючи розміри площадки перед аптекою «Пульс», торгівельний зал 2 (площею 12,7 кв. м) міг ймовірно розміщатися біля даної будівлі, але в подальшому бути демонтованим (а.с. 146-156). Відтак в ході розгляду справи встановлено, що об`єкт, який на даний час фактично розташований за адресою: [ADDRESS] , який перебуває у фактичному користуванні відповідача, та право власності на який на даний час зареєстровано за останнім, фактично є тимчасовою спорудою, та відтак з врахуванням положень ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на такий не підлягало державній реєстрації. Також з позовної заяви вбачається, що рішенням Львівської міської ради №610 від 14 липня 2017 року «Про Детальний план території, обмеженої [ADDRESS] » земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , віднесено до зони Р-3 - рекреаційні зони озеленених територій загального користування. При цьому відповідно до ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства, та за змістом ч. 1 ст. 375 Цивільного кодексу України, лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. З матеріалів справи вбачається, що Львівською міською радою як власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , не приймалось жодного рішення про передачу земельної ділянки у власність чи користування будь-яким фізичним чи юридичним особам, а також не надавалось дозволів на виконання будівельних робіт за вказаною адресою. Суд звертає увагу на те, що хоч первісна реєстрація права власності за вказаний об`єкт на даний час дійсно залишається чинною, водночас наведені вище обставини підтверджують незаконність такої та ту обставину, що об`єкт за адресою: [ADDRESS] , є самочинним будівництвом, оскільки такий збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту належного прийняття вказаного приміщення в експлуатацію, не надано дозволів на виконання будівельних робіт, не надано жодних документів, які посвідчують його право користування спірною земельною ділянкою. При цьому з висновку експерта вбачається, що існуюче на даний час приміщення за адресою: [ADDRESS] , не відповідає складеному щодо нього технічному паспорту та відомостям, зазначеним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме реальна площа такого складає 23,4 кв.м., а не 35,2 кв.м. Відповідно до ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (наприклад, постанови від 7 квітня 2020 року у справі №916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц). Разом із тим у практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, пункт 98 постанови від 21 жовтня 2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20)). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі №48/340 (підпункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші). При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 звертає увагу, що правомірне розміщення на земельній ділянці одного власника об`єкта рухомого майна (зокрема, малої архітектурної форми) іншого власника, наприклад, на умовах оренди, не обмежує прав власника після того, як строк користування землею власника рухомого майна закінчиться (зокрема, після закінчення строку договору оренди). Натомість знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Отже, державна реєстрація права приватної власності на спірне нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] , як на нерухоме майно це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ними права власності на таке майно. Відповідні записи в Державному реєстрі створюють для позивача перешкоди у реалізації ним прав власника спірної земельної ділянки, зокрема відчуження або передачі у користування цієї ділянки іншим особам, оскільки відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. При цьому хоч на даний час ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2017 року скасовано, скасування рішення суду, на підставі якого було зареєстровано право власності, не призводить до автоматичного відновлення попереднього стану в Державному реєстрі речових прав. У постанові від 2 червня 2021 року в справі №509/11/17 Верховний Суд дійшов висновку, що належними відповідачами за вимогами про знесення самочинно збудованого майна, приведення приміщень у первісний стан, шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна мають бути чинні власники спірного майна. При цьому згідно з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 1 липня 2020 року у справі №755/3782/17, новий власник, набуває усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому є належним відповідачем за заявленими вимогами про повернення земельної ділянки, приведення її у попередній стан та знесення самочинного будівництва. Відтак оскільки відповідач [PERSON] є останнім зареєстрованим власником самочинного будівництва, що розміщене на належній позивачу земельній ділянці, такий є належним відповідачем у даній справі. При цьому хоч право власності за таким було зареєстровано на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №581 від 10 вересня 2021 року, тобто у встановленому законом порядку, згідно з правовою позицією Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 лютого 2020 року у справі №915/572/17, навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача. При цьому судом не береться до уваги посилання сторони відповідача на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19, оскільки в такій йде мова про те, що втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить ст. 388 ЦК України та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат, що на думку суду, є неприпустимим, оскільки покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, оскільки така стосується віндикаційного позову, пред`явленого в порядку ст. 388 ЦК України (право власника на витребування майна від добросовісного набувача), а даний позов заявлений позивачем з інших підстав. Окрім того у постанові від 2 серпня 2023 року у справі №308/8629/19 Верховний Суд дійшов висновку, що при розгляді справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України в поєднанні з положеннями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «…суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, як про це зазначала раніше Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням». Суд звертає увагу на те, що майно, яке перебуває у фактичній власності відповідача та розташоване на земельній ділянці, належній позивачу, не є тим об`єктом нерухомого майна, право власності на яке зареєстроване за останнім, відтак припинення права власності на такий об`єкт не перешкоджатиме відповідачу перенести фактично належну йому тимчасову споруду на іншу призначену для цього земельну ділянку. Як вже зазначалось судом вище, згідно з положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Водночас, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 вересня 2024 року у справі №914/1785/22 за аналогічним позовом Львівської міської ради вийшла за межі позовних вимог вирішивши також питання про закриття розділу Державного реєстру та вказала, що якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачами, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїми земельними ділянками (схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі №496/1059/18). При цьому в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції, відомості про право власності відповідачів не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Державного реєстру відомостей про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно на підставі судового рішення (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 132, 133 постанови від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20)). У частині першій статті 14 Закону зазначено, що розділ Державного реєстру та реєстраційна справа закриваються в разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) виключення об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з проектної документації на будівництво у зв`язку із змінами проектної документації на будівництво; 4) скасування державної реєстрації земельної ділянки; 5) набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ; 6) визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ, - у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Закритий розділ Державного реєстру та реєстраційна справа не підлягають поновленню. Відповідно до частини сьомої статті 14 Закону у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі. Верховний Суд зазначив, що враховуючи те, що державна реєстрація прав приватної власності відповідача на нежитлові приміщення як на нерухоме майно була здійснена помилково, а зазначене майно не є нерухомим, така державна реєстрація підлягає скасуванню із закриттям відповідного розділу Державного реєстру. Відтак, з врахуванням вказаних висновків Верховного Суду, оскільки право власності позивача на земельну ділянку порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачем, таке право власності підлягає припиненню шляхом скасування державної реєстрації із закриттям відповідного розділу Державного реєстру. Окрім того щодо позовної вимоги про усунення перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованої нежитлової будівлі слід зауважити наступне. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.27 постанови від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц виклала висновок про те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Такий негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Так з врахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 вересня 2024 року у справі №914/1785/22 за аналогічним позовом Львівської міської ради погодилась з висновками місцевого суду, що нежитлові приміщення є тимчасовими спорудами, які не відносяться до нерухомого майна, відповідач використовує спірні земельні ділянки позивача без установлених законом підстав, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 391 ЦК України. При цьому зауважила, що порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, визначено статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до частин першої - третьої якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога позивача про зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняті земельні ділянки шляхом демонтажу (знесення) нежитлових приміщень, не є нерозривно пов`язаною з його особою та не перешкоджає виконанню цього рішення без участі відповідача (але за рахунок його коштів) шляхом вжиття виконавцем заходів примусового виконання у разі його невиконання відповідачем у добровільному порядку та/або вчинення перешкод у його виконанні. З врахуванням наведеного, оскільки судом встановлено, що об`єкт за адресою: [ADDRESS] , є самочинним будівництвом, та відповідач [PERSON] , який є чинним власником вказаного об`єкту, використовує спірну земельну ділянку Львівської міської ради без установлених законом підстав, тому позов в цій частині також слід задовольнити. У зв`язку з наведеним вище суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та задовольняє позов в повному обсязі. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судових засіданнях, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Також у відповідності до положень ст. 141, п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Частинами 1, 2 ст. 141 Кодексу визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, що складаються з витрат на сплату судового збору за подання позову у розмірі 3028 грн., оплата якого підтверджується наданою позивачем платіжною інструкцією (а.с. 17), а також на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1514 грн. (провадження №2-з/463/14/24, а.с. 8). Крім того, ухвалою суду від 26 березня 2024 року у справі №463/2605/24, провадження №2-з/463/14/24, заборонено сторонам, а також іншим органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, акредитованим суб`єктам як суб`єктам державної реєстрації прав; територіальним органам Міністерства юстиції України), вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо нежитлової будівлі літ А-1, загальною площею 35,2 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1135087446101. У відповідності до положень п. 7 ст. 158 ЦПК України у зв`язку з ухвалення судом рішення про задоволення позову вказані вище заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 26 березня 2024 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили.

Outcome: approved