Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

У грудні 2023 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Спільне життя не склалось, за рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано у листопаді 2023 року. За час спільного сімейного життя, як подружжя, ними було набуто нерухоме майно: квартира [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано на [PERSON] . Також під час шлюбу подружжям було придбано автомобіль марки Fiat 500 L,2016 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . У добровільному порядку поділити майно не можуть. Просить суд: поділити між [PERSON] та [PERSON] майно придбане у шлюбі таким чином: визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] ; залишити у власності [PERSON] автомобіль марки Fiat 500 L,2016 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] , № кузова [NUMBER] ; стягнути з неї на користь [PERSON] кошти за частину вказаного автомобіля, а саме 216 480,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.12.2023 відкрито провадження по справі, призначено підготовче провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.03.2024 задоволено клопотання представника позивача, витребувано з Головного сервісного центру МВС (04085, м. Київ, вул. Лукянівська, 62, електронна адреса: info@hsc.gov.ua) належним чином завірену копію договору купівлі-продажу транспортного засобу Fiat 500 Г, 2016 року випуску, № кузова: [NUMBER] , об`єм двигуна: 1248 см. куб., який був укладений 07.02.2023 р. між [PERSON] та невідомою особою в ТСЦ 8043 та інформацію, про те який документ став підставою для переоформлення автомобілю без згоди співвласника [PERSON] ; Витребувати з ТОВ «АКВАРЕЛІ ДЕВЕЛОПМЕНТ ХОЛДІНГ» (08133, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Освіти, буд. 19, прим. 86. Електронна адреса: info@hsc.gov.ua) належним чином завірені копії документів, а саме: договір купівлі-продажу майнових прав укладений між ТОВ «АКВАРЕЛІ ДЕВЕЛОПМЕНТ ХОЛДІНГ» та [PERSON] 15.01.2018 р., серія та номер: Д9.118-04N-15012018-ИП; довідку про повну оплату майнових прав від 16.02.2020 р.; акт приймання-передачі квартири; правовстановлюючі документи та всі документи, які стали підставою для реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Витребувати з Вишневої міської ради Бучанського району Київської області Виконавчий комітет ( 08132, м. Вишневе, вул. Святошинська, 29, e-mail: vk@vyshneve- rada.gov.ua ) належним чином завірені документи, які стали підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . на відповідачку [PERSON] . 15.07.2024 від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовними вимогами зазначає, що у позивача є дочка, [PERSON] , [INFO] з якою у відповідачки склалися теплі відносини. Відповідачка постійно про неї піклується та допомагає матеріально. Зазначає, що відповідачці не відомо про яку квартиру позивач вказує в позовній заяві, оскільки нею у власність не набувалась жодна квартира не під час шлюбу, не після його розірвання. Щодо автомобіля, то він був придбаний 05.12.2016 за 495450,00 грн за рахунок власних коштів [PERSON] . 07.02.2023 відповідачка продала автомобіль за 320 000,00 грн., кошти були використані в інтересах сім`ї, в тому числі на матеріальне забезпечення дочки позивача. Відповідачка оплатила послуги щодо підготовки до вступу та проведення вступної компанії у Польщі доньки позивача, сплатила проходження тестування, курси англійської мови та постійно пересилає [PERSON] кошти. Просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.07.2024 задоволено клопотання представника позивача, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2023 року про забезпечення позову у цивільній справі №369/19023/23, шляхом зняття арешту з квартири [ADDRESS] , загальна площа квартири - 43.5 кв.м., житлова площа - 15.7 кв.м. 05.08.2024 від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. Зазначає, що після отримання відповіді з ТОВ «АКВАРЕЛІ ДЕВЕЛОПМЕНТ ХОЛДІНГ» з`ясувалось, що повністю оплатила майнові права та оформила право власності на квартиру [ADDRESS] громадянка [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , а не колишня дружина позивача. Враховуючи викладене, просить суд залишити у власності [PERSON] автомобіль марки Fiat 500 L,2016 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] , № кузова [NUMBER] та стягнути з неї на користь [PERSON] кошти за частину вказаного автомобіля, а саме 216 480,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.01.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду. У судове засідання позивач та його представник не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідачки у судовому засіданні проти позову заперечував. Зазначив, що позивач знав, що машина була продана, а кошти витрачені в інтересах сім`ї, на навчання його дитини. Просив відмовити в задоволені позову. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені судом, дійшов до наступних висновків. Пунктом 2Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2передбачено, що відповідно до статей55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно дост. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що з 2015 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] та рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02.11.2023 шлюб було розірвано. Встановлено, що у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме 05.12.2016, було придбано автомобіль марки Fiat 500 L,2016 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . За змістом частин першої та сьомоїстатті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 ст. 71 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша та друга статті 60 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Судувід 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 провадження № 61-12736св22, від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц провадження № 61-5956св22). Таким чином, судом встановлено, що спірне майно набуте сторонами у шлюбі за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Зазначене майно підлягає поділу з урахуванням положень статті 70 СК України та статті 364 ЦК України. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, друга, четверта статті 65 СК України). Встановлено, що 07 лютого 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3644187. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі №127/21002/21 (провадження № 61-5340св23), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), постанові Верховного Суду України від 24 травня 2023 року справа № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22) зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначається, що у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, слід визначити ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18), від 04 жовтня 2023 року у справі №345/2224/20 (провадження № 61-5915св22). З урахуванням імперативних вимог частини 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому, за правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст.76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля не надав належних доказів для доведення дійсної вартості спірного автомобіля, обмежився лише власними міркуваннями. Крім того, суд бере до уваги докази надані відповідачкою, а саме те, що автомобіль був проданий ще за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Позивач не надав жодного доказу того, що кошти за продаж автомобіля були витрачені не на потреби сім`ї, а лише у власних інтересах відповідачки. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя задоволенню не підлягає. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З цих підстав,

Outcome: dismissed