Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 31.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, зареєстрований за № 567, за умовами якого остання передала у власність [PERSON] 238 950,00 грн., що, на момент укладення договору складало 8850 доларів США. Позивач [PERSON] , згідно умов договору позики, зобов`язалась повернути позичені кошти до 30.09.2017 року. З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання, що виникло у позивача [PERSON] за договором позики від 31.03.2017 року перед [PERSON] , між позивачами [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладений іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 569, предметом якого стала квартира, що належить позивачам на праві приватної спільної часткової власності та розташована за адресою: [ADDRESS] . За згодою сторін іпотечного договору, вартість предмету вищезазначеного предмету іпотеки склала 300 000 грн. Згідно з умовами іпотечного договору 31.03.2017 року, а саме, п.12, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, а саме право продажу предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Проте, не дивлячись на факт виконання [PERSON] грошового зобов`язання за договором позики від 31.03.2017 року в повному обсязі, [PERSON] задовольнила свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. Для цього відповідач [PERSON] звернулась з заявою до Державного реєстратора - приватного нотаріуса ХМНО Железняк Л.В., яка, на думку позивача, всупереч приписам ЗУ «Про іпотеку» та вимогам Закону, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:1103, виданого 10.12.2020 року, зареєструвала право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що перейшло до [PERSON] . Надалі, на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2020 року, зареєстровано право власності на вищевказану квартиру, яке перейшло до відповідача [PERSON] . Таким чином, вказали позивачі, квартира за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом іпотечного договору, була реалізована двічі за 5 місяців. Позивачі наголосили, що продовжують проживати, користуватись квартирою, сплачувати комунальні послуги, нести зобов`язання з утримання майна, як законні власники. Вказали, що жоден з набувачів права власності на вказане майно, на думку позивачів, не мав на меті придбання житлової нерухомості, бо в період укладання договорів не цікавився станом майна, особами, що в ньому проживають, станом рахунків щодо сплати комунальних послуг. Таким чином, позивачі переконані у фіктивності угод в цілому. Вважали договори купівлі-продажу недійсними, посилаючись на те, що позивач [PERSON] виконала умови договору позики, укладеного з [PERSON] № 567 від 31.03.2017 року, про що надає суду копії розписок про отримання грошових коштів. Зазначили, що на розписках вказані певні грошові суми, які позивач [PERSON] регулярно повертала відповідачу [PERSON] , проте, остання, користуючись вадами зору позивача [PERSON] , умисно вказувала в розписках невірні дати здійснення виплати, грошові суми, а саме, зменшувала їх, маючи на меті привласнення квартири, не зважаючи на наявність інвалідності у позивачів. Вказали, що з приводу незаконних дій відповідача [PERSON] , позивач зверталась до відділу поліції, за її заявою відкрито кримінальне провадження № 12020220490003475 за ст. 190 КК України та розпочате досудове розслідування. Вважали, що у відповідача [PERSON] , як у іпотекодержателя, були відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, згідно умов застереження в іпотечному договорі, оскільки позивачем виконувались зобов`язання за договором позики в повній мірі. Також позивачі посилалась на те, що жодних письмових вимог від відповідача [PERSON] іпотекодержателя за договором іпотеки № 569 від 31.03.2017 року, щодо усунення порушень умов договору позики, до них не надходило, таким чином, вважали, що недотримання встановленої законом процедури, тягне за собою недійсність договорів купівлі-продажу №1103 від 10.12.2020 року, та №1121 від 15.12.2020 року. Також, жодного письмового повідомлення від [PERSON] іпотекодержателя за договором іпотеки № 569 від 31.03.2017 року, іпотекодавцям позивачам за цим позовом про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки за іпотечним договором № 569 від 31.03.2017 року з будь-якою особою-покупцем, також не надходило. Вказали, що від відповідачів не отримували вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення та продовжують проживати й користуватися вказаною квартирою по теперішній час, своє зобов`язання перед відповідачем [PERSON] вважали виконаним, про факт продажу квартири, що належить позивачам, позивачі дізнались лише в березні 2021 року. Позивачі просили: визнати договір позики № 567 від 31.03.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - припиненим у зв`язку із виконанням зобов`язання; - визнати іпотечний договір № 569 від 31.03.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - припиненим у зв`язку із виконанням зобов`язання за договором позики № 567 від 31.03.2017 року; - визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 10.12.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В. - недійсним; - визнати неправомірним та скасувати рішення 55637494 щодо реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснене державним реєстратором приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В.; - визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В. 15.12.2020 року - недійсним; - визнати неправомірними та скасувати рішення 55711549 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, щодо реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснене державним реєстратором приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В.; - визнати право власності [PERSON] на приватну спільну часткову 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; - визнати право власності [PERSON] на приватну спільну часткову 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; - зобов`язати державного реєстратора приватного нотаріуса ХМНО Железняк Л.В. провести державну реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] , подано відзив на позовну заяву (а.с.88-105 Т1), в якому відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначила, що позивачами не надані докази на підтвердження сплачених сум за договором позики. Крім того, за договором, позика повинна була бути повернута не пізніше 30.09.2017року, тоді як стягнення на предмет іпотеки було звернено в грудні 2020року, тобто через три роки, після того, як позивач [PERSON] на дзвінки не відповідала, спілкування уникала. Також відповідач вказала, що твердження позивачів про невиконання нею вимог ст.35 та 38 ЗУ «Про іпотеку», а саме- не направлення повідомлення про порушення основного зобов`язання, вимоги про усунення порушення та не направлення повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки є безпідставним, оскільки вказані документи направлялись позивачам рекомендованими поштовими відправленнями з описом-вкладенням та повідомленням про вручення, проте, не були отримані позивачами та повернулись із закінченням терміну зберігання. Крім того, відповідач зазначає, що після звернення стягнення на предмет іпотеки, нею на адресу позивачів був направлений звіт про розподіл коштів від продажу предметів іпотеки, але він також не був отриманий позивачами та повернувся із закінченням терміну зберігання. Також, відповідач посилалась на п.9 іпотечного договору, згідно якого вказана кореспонденція вважається належним чином врученою. Крім того, зазначила, що вимоги про визнання неправомірними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності та визнання недійсним другого договору купівля-продажу є похідними від попередніх вимог, а отже, ці вимоги є також безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, вважає, що позивач [PERSON] , як позичальник за договором позики, не виконала свої зобов`язання за договором позики і доказів цьому не надала, а тому вважає, що у відповідача, як іпотекодержателя, виникли підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки; крім того, відповідачем, як іпотекодержателем за іпотечним договором, в повному обсязі було дотримано процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме- виконано вимоги ст.35 та ст.38 ЗУ «Про іпотеку». Позивачами подана відповідь на відзив (а.с.236 Т2), вказали, що згідно п.3 Іпотечного договору від 31.03.2017року, сторони домовились, що вартість предмета іпотеки, якою є квартира [ADDRESS] , складає 300 000,00 гривень, оцінка була проведена за згодою сторін з врахуванням ринкових цін на день укладення Договору та обсягу можливих витрат, пов`язаних з продажем. При цьому [PERSON] , як зазначають позивачі, скориставшись безумовною довірою позивачів та їх необізнаністю у ринкових цінах на нерухоме майно в м.Харкові, повідомила, що, станом на день укладення іпотечного договору, приблизна ринкова вартість двокімнатної квартири складає 300 000,00грн., з чим погодились позивачі. Проте, за проведеною на замовлення позивачів оцінкою суб`єкта оціночної діяльності « [PERSON] », згідно довідки про оцінку від 15.10.2024року, ймовірна вартість квартира [ADDRESS] станом на 31.03.2017року складала 468 600,00грн.(виходячи з розрахунку за мінімальною вартістю). Таким чином, зважаючи на велику різницю вартості предмету іпотеки за умовами договору та її ймовірною вартістю за незалежною оцінкою суб`єкта оціночної діяльності, вважали, що встановлена договором вартість квартири у розмірі 300 000,00 грн. була явно заниженою, та не враховувала ринкові ціни на даний вид майна на день укладення іпотечного договору, що суперечить ч.6 ст.38 ЗУ «Про іпотеку». Також позивачі зазначили, що вподальшому 10.12.2020року між [PERSON] та [PERSON] на підставі іпотечного договору, був укладений договір купівлі-продажу предмету іпотеки - квартири [ADDRESS] . Згідно п.3 цього договору, продаж квартири здійснена за узгодженою між сторонами ціною- 300 000,00грн. Разом з тим, через 5 днів, тобто 15.12.2020року, ця ж квартира була продана на підставі договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] за узгодженою ціною 552 000,00 грн., на підставі оціночної (ринкової) вартості квартири, згідно Звіту про незалежну оцінку, складеному 12.12.2020року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ОЦІНКА А24». Позивачі зазначили, що при вчиненні дій щодо продажу предмету іпотеки за договором купівлі-продажу від 10.12.2020року, жодних дій щодо узгодження ціни продажу нерухомого майна з іпотекодавцями, або проведення оцінки його вартості суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] проведено не було, й такий продаж було здійснено за ціною, нижче від ринкової в розмірі 300 000,00грн. Також позивачі вказали, що при укладенні договору купівлі-продажу предмету іпотеки від 10.12.2020року, відбулось порушення нотаріусом посвідчення такого договору та державної реєстрації права власності, оскільки в переліку наданих відповідачем [PERSON] приватному нотаріусу Железняк Л.В. документів для укладення договору купівлі-продажу від 10.12.2020 року, відсутні документи про сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб, обчисленого з ціни, зазначеної у правочині та висновок про вартість майна, а тому позивачі вважають, що дії нотаріуса щодо посвідчення даного правочину є неправомірними. Крім того, згідно п.2.11,2.12 Порядку, нотаріус має право посвідчити договір купівлі-продажу предмету іпотеки іншій особі за наявності відомостей про те, що інші особи, які мають зареєстровані в установленому законодавством порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відмовились одержати надіслані на їх адресу повідомлення про намір продати предмет іпотеки. Проте, в даному випадку була відсутня відмова позивачів від отримання направленої відповідачем [PERSON] кореспонденції. Вважають, що вказані обставини є підставою для задоволення позовних вимог. В судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, пояснила, що нею 31.03.2017року був укладений з відповідачем [PERSON] договір позики на суму 238 950,00 грн., які були отримані в повному обсязі, на строк до 30.09.2017року, що на момент укладення договору складало еквівалент 8850 доларів США. Також був укладений договір іпотеки в той же день між нею від власного імені та від імені сина за довіреністю, предметом договору стала квартира, що належала на праві спільної часткової власності позивачам, за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що народилась в рф, навчалась в білорусії, українську мову не розуміє. З договором ознайомилась в присутності нотаріуса, проте, нічого не зрозуміла. Позика була необхідна на лікування їй та сину для придбання технічного обладнання для гармонізації здоров`я людини. Пояснила, що отримані гроші повернула у встановлений договором строк, оскільки за рішенням Європейського Суду отримали гроші, тоді як щомісячно отримували пенсію в розмірі 2000грн. Вказала, що про те, що квартира була оцінена в 300 000,00грн. не знала, оскільки не вникала в зміст договору. Зазначила, що розписки нею надані суду не на повну суму позики, оскільки відповідач [PERSON] розписки не надавала, казала, що суми врахує. Взагалі не завжди вдавалось передати їй грошові кошти, оскільки відповідач слухавку не брала, зустрічі уникала, проте, позивач їй довіряла, оскільки [PERSON] сказала, що все буде оформлено належним чином. Зазначила, що останній платіж був здійснений 30.09.2017року. На питання позивача як припинити дію договору, [PERSON] відповіла, що вказане питання буде вирішене потім. Пояснила, що листи від останньої не отримувала, оскільки на той час вони з сином були відсутні в м.Харкові, проживали за містом з квітня 2017року до січня 2022року. В спірній квартирі проживали орендарі. Разом з цим, чекала, що [PERSON] повідомить, коли поверне документи на квартиру. На цей час має вільний доступ в квартиру, де знаходяться їх речі, та сплачує комунальні послуги. Завжди при передачі грошей був присутній син. Зазначила, що вона й син є постраждалими від ЧАЕС, син - інвалід дитинства за слухом, а вона інвалід 2 групи безстроково. Просила задовольнити позов в повному обсязі. В судовому засіданні, за участю сурдоперекладача [PERSON] , позивач [PERSON] позов підтримав. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала. Зазначила, що позивачами зобов`язання за договором позики виконані в повному обсязі, про що складались відповідні розписки, проте, в зв`язку з тим, що позивач [PERSON] є інвалідом 2 групи, оскільки має вади зору, тому відповідач [PERSON] скористалась цим для особистого збагачення, та навмисно вказувала в розписках невірні грошові суми та дати, умисно зменшуючи суми, маючи на меті привласнення квартири позивачів. Вказала, що з 2017 року по 2020 рік вимоги до позивачів не пред`являлись, оскільки відповідачу було відомо про те, що позивачі виїхали з м.Харкова та не проживають в спірній квартирі, й тому не можуть отримати претензію. Зазначила, що про те, хто розписався за отриману претензію невідомо. Вважає, що повне виконання зобов`язання позивачами підтверджується долученими до матеріалів справи розписками, які умисно складались відповідачем на менші суми, ніж були нею отримані від позивача. Зазначила, що даний факт підтверджений в судовому засіданні показаннями свідка [PERSON] , а також поведінкою відповідача [PERSON] , яка, отримавши грошові кошти в повному обсязі, не зверталась до позивачів з вимогами повернути борг. Вказала, що позивачі також не звертались до [PERSON] з вимогами повернути різницю в сумі між вартістю продажу квартири та сумою боргу. Пояснила, що позивачі звертались до правоохоронних органів з заявою щодо вчиненого шахрайства з боку [PERSON] , проте, про результат їй не відомо. Вподальшому представник позивачів [PERSON] просила розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивачів, та прийняти рішення на підставі наданих доказів та пояснень, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, надала відзив, згідно якого проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, в судовому засіданні пояснив, що позивачами не надано доказів на підтвердження передачі грошових коштів в рахунок виконання договору позики. Зазначив, що претензії позивачам надсилались належним чином на адресу, зазначену в договорі. Пояснив, що ціна предмету іпотеки була визначена сторонами за договором, що є їх правом. Просив в задоволенні позову відмовити. Вподальшому розглядати справу за його відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності, проти позову заперечували (а.с.109,110 Т1). Від відповідача - Державного реєстратора приватного нотаріусу Харківського нотаріального округу Железняк Л.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с.120 Т1), зазначила, що нею був посвідчений договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] . Зазначила, що діяла відповідно до вимог чинного законодавства. Підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії були відсутні. Також вподальшому нею був посвідчений договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , також відповідно до норм чинного законодавства. Зазначила, що позов не визнає, в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова С.І. надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.107 Т1). Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що сторони уклали договір позики 31.03.2017року за № 567, згідно положень якого [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 238 950,00 грн., що на момент укладення договору позики, за згодою сторін, складало еквівалент 8850 доларів США. Позичальник [PERSON] , згідно умов договору позики, зобов`язалась повернути позичені кошти до 30.09.2017 року за наступним графіком, а саме в строк до 30.04.2017року, до 30.05.2017р., до 30.06.2017р., до 30.07.2017р., до 30.08.2017р.- еквівалент суми в розмірі 225,00 доларів США щомісячно, до 30.09.2017р. еквівалент суми в розмірі 7725,00 доларів США. Крім того, з метою забезпечення виконання грошового зобов`язання, що виникло у позивача [PERSON] за договором позики від 31.03.2017 року, перед [PERSON] , позивачами [PERSON] та [PERSON] з відповідачем [PERSON] укладений іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 569, предметом якого стала квартира, що належить позивачам на праві спільної часткової власності та розташована за адресою: [ADDRESS] . За згодою сторін іпотечного договору, вартість вищезазначеного предмету іпотеки складає 300 000 грн. Оцінка предмету іпотеки проведена за згодою сторін з урахуванням ринкових цін на день укладення договору та обсягу можливих витрат, пов`язаних з його продажем. На підставі заяви [PERSON] від 10.12.2020р., Державний реєстратор - приватний нотаріус ХМНО Железняк Л.В., зареєструвала за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , та в той же день за договором купівлі-продажу право власності перейшло до [PERSON] (а.с.49). Надалі, на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2020 року, зареєстровано право власності на вищевказану квартиру, яке перейшло до [PERSON] . Позивачі, заявляючи вимоги про визнання договору позики від 31.03.2017року №567, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , а також іпотечного договору №569 від 31.03.2017року, укладеного між позивачами [PERSON] , [PERSON] припиненими, посилались на повне виконання зобов`язань позивачем [PERSON] за договором позики №567 від 31.03.2017р. та іпотечним договором №569 від 31.03.2017року, й на підтвердження надали копії розписок про отримання грошових коштів. Так, суду надані копії розписок: від 01.06.2017року на суму 200 доларів США (а.с.32), від 01.06.2017року на суму 500 доларів США (а.с.33), від 01.10.2017р. на суму 2080 доларів США (а.с.34), від 20.07.2017 року на суму 1500 доларів (а.с.35), від 31.07.2017 року на суму 250 доларів США, акт прийому передачі грошових коштів від 30.04.2017р. на суму 225 доларів США (а.с.38), а разом на суму 4755 доларів США. Таким чином, згідно наданих суду копій розписок відповідача [PERSON] , про повернення грошових сум за договором позики, позивачами сплачена загальна сума в розмірі 4755 доларів США, тоді як підлягала сплаті сума 8850 доларів США. Представник позивачів вказала, що повне виконання зобов`язання позивачами підтверджується долученими до матеріалів справи розписками, які умисно складались відповідачем на менші суми, ніж були нею отримані від позивача. Зазначила, що даний факт підтверджується показаннями свідка [PERSON] , а також поведінкою відповідача [PERSON] , яка, отримавши грошові кошти в повному обсязі, не зверталась до позивачів з вимогами повернути борг. Разом з тим, допитана в судовому засіданні позивач [PERSON] зазначила, що отримані гроші повернула у встановлений договором строк, оскільки разом з сином за рішенням ЄСПЛ отримали грошову компенсацію. Вказала, що на той час щомісячно отримувала пенсію в розмірі 2000грн. Пояснила, що розписки нею надані суду не на повну суму позики, оскільки відповідач [PERSON] розписки не надавала, казала, що суми врахує в загальну суму. Таким чином, позивач [PERSON] особисто в судовому засіданні зазначає, що нею розписки надані суду не на повну суму позики. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка, за участю сурдоперекладача [PERSON] , [PERSON] зазначив, що є інвалідом дитинства за слухом, був присутній в нотаріальній конторі при укладенні матір`ю договорів позики та іпотеки. Гроші були необхідні для лікування. Вказав, що договір позики був виконаний в повному обсязі, погашенням всієї суми боргу. Зазначив, що завжди був присутній, коли мати передавала гроші жінці, з якою був укладений договір, але які саме суми нею передавались не бачив, оскільки вони були загорнені в папір, та скільки разів відбувалась передача грошей не пам`ятає. Розписки отримували від жінки не завжди. Пояснив, що погано читає, навчався в інтернаті для дітей, які слабко чують, має професію майстра з ремонту взуття, розуміє значення не всіх слів. Вказав, що видав на ім`я матері довіреність, яку прочитав, але не все зрозумів. При складанні довіреності був присутній сурдоперекладач. Був згодний, що квартира передається в заставу, оскільки були необхідні гроші на лікування. На той час отримував зарплатню 2400грн. та пенсію 4000грн., мати отримувала пенсію 5000 грн. Разом повернули, зі слів матері, за позикою 240 000,00грн. за півроку, з пенсії та за рахунок грошей, запозичених у знайомих. Проте, у кого саме займались грошові кошти - йому не відомо, оскільки даним питанням займалась мати. Зазначив, що за рішенням суду в 2017 році отримав в зв`язку з перерахунком пенсії гроші, суму не пам`ятає, але сума грошей була великою. Пояснення свідка [PERSON] в тій частині, що договір позики був виконаний в повному обсязі, погашенням всієї суми боргу в розмірі 240 000,00грн. за півроку, проте, розписки отримували від [PERSON] не завжди суд оцінює критично, оскільки, як вбачається з пояснень свідка [PERSON] в судовому засіданні, він особисто не бачив ані яка сума запозичувалась його матір`ю у [PERSON] , ані які саме суми нею повертались на виконання договору позики, також про те, що для повернення грошових коштів [PERSON] , матір запозичувала грошові кошти у знайомих свідку відомо зі слів останньої. Крім того, пояснення позивача [PERSON] в тій частині, що розписки нею надані суду не на повну суму позики, оскільки відповідач [PERSON] розписки не завжди надавала, казала, що суми врахує в загальну суму, а надані розписки умисно складались відповідачем на менші суми, ніж були нею отримані від позивача судом піддаються сумніву, як такі, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. На підтвердження отриманих доходів, надана довідка про доходи позивача [PERSON] (а.с.43 Т3), який за місцем навчання в ДНЗ «Харківський регіональний центр професійної освіти поліграфічних медіатехнологій та машинобудування» в період з вересня 2016року по лютий 2018 року отримав дохід в сумі 11430 грн. Також [PERSON] отримав пенсію по інвалідності в Київському об`єднаному управлінні ПФУ м.Харкова в період з січня по грудень 2017 року в сумі 22613,12 грн. (а.с.44 Т3). Крім того, в період з січня по грудень 2017року [PERSON] в УСЗН Слобідського району м.Харкова отримав виплати на продукти харчування 4713 грн. (а.с.45). Також надана довідка з ПАТ «Ощадбанк» про рух коштів за рахунком [PERSON] з лютого 2017року по грудень 2017 року на суму 145 722,64грн., та за рахунком [PERSON] з лютого 2017року по грудень 2017 року на суму 115 684,86 грн. (а.с.48,49 Т3). Також, позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона народилась в рф, навчалась в білорусії, українську мову не розуміє, й, хоча зі спірними договорами позики та іпотеки ознайомилась в присутності нотаріуса, проте, нічого не зрозуміла. Крім того, вказала, що є інвалідом 2 групи, оскільки має вади зору, син є інвалідом дитинства за слухом, тому відповідач [PERSON] скористалась цим для особистого збагачення, та навмисно вказувала в розписках невірні грошові суми та дати, умисно зменшуючи суми, маючи на меті привласнення квартири позивачів. Дані твердження позивача [PERSON] суд оцінює критично, оскільки позивач, заявляючи позовні вимоги, дійсність договору позики № 567 від 31.03.2017 року та іпотечного договору №569 від 31.03.2017рокуне оспорює, а свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що договір позики є виконаним, оскільки отримані за договором позики гроші в обумовленій сумі - повернула позикодавцю у встановлений договором строк, останній платіж здійснила 30.09.2017 року, тобто, в останній день, належний для повного виконання договору. Крім того, суд враховує, що згідно п.13 Договору позики та п.21 Іпотечного договору, сторони діють свідомо і добровільно, на власний розсуд, без збігу тяжких обставин, а саме: такий майновий або особистий стан сторін договору чи їх близьких ( крайня нужденність, хвороба та ін.), які примусили укласти договір на вкрай невигідних для них умовах, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених вище, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених вище, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, у тому числі, з вимогами щодо недійсності договору. Таким чином, вказані твердження позивача [PERSON] щодо нерозуміння мови договору позики № 567 від 31.03.2017 року та іпотечного договору №569 від 31.03.2017року, вчинення позивачами даних договорів під впливом тяжких обставин, використання відповідачем [PERSON] вад здоров`я позивачів з метою привласнення квартири судом оцінюються як такі, що є обставинами, які не входять в предмет доказування за даними позовними вимогами. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що в судовому засіданні позивачами не надані докази, що підтверджують факт повернення грошових коштів позивачем [PERSON] на виконання договору позики №567 від 31.03.2017року, твердження позивачів та їх представника про повне виконання договору позики №567 від 31.03.2017р. судом оцінюються критично, як такі, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Крім того, позивачі просили визнати іпотечний договір № 569 від 31.03.2017 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - припиненим у зв`язку із виконанням зобов`язання за договором позики № 567 від 31.03.2017 року. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі зазначили, що, згідно п.3 Іпотечного договору від 31.03.2017року, сторони домовились, що вартість предмета іпотеки, якою є квартира [ADDRESS] , складає 300 000,00 гривень, оцінка була проведена за згодою сторін з врахуванням ринкових цін на день укладення Договору та обсягу можливих витрат, пов`язаних з продажем. При цьому [PERSON] , як зазначають позивачі, скористалась безумовною довірою позивачів та їх необізнаністю у ринкових цінах на нерухоме майно в м.Харкові. Вказали, що за проведеною на замовлення позивачів оцінкою, ймовірна вартість квартири [ADDRESS] станом на 31.03.2017року складала 468 600,00грн.(виходячи з розрахунку за мінімальною вартістю). Таким чином, вважають, що встановлена договором вартість квартири у розмірі 300 000,00 грн. була явно заниженою, та не враховувала ринкові ціни на даний вид майна на день укладення іпотечного договору, що суперечить ч.6 ст.38 ЗУ «Про іпотеку». Суд критично оцінює вказані твердження позивачів, оскільки, згідно ч.6 ст.5 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції Закону від 19.10.2016р., яка діяла станом на момент виникнення правовідносин), «вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором». Таким чином, станом на момент укладення іпотечного договору 31.03.2017р., Законодавцем було передбачено право сторін іпотечного договору визначати вартість предмета іпотеки, зокрема, за їх згодою, тому вказані твердження позивачів щодо визначення в договорі нібито заниженої вартості квартири у розмірі 300 000,00 грн. суд оцінює критично. Крім того, посилання позивачів на положення ч.6 ст.38 ЗУ України «Про іпотеку» (в редакції Закону від 19.10.2016р., яка діяла станом на момент виникнення правовідносин) є необгрунтованими, оскільки не регулюють питання визначення вартості предмету іпотеки, а стосуються права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, а саме визначення ціни продажу предмета іпотеки, що є різними правовими категоріями. Також, при розв`язанні даної позовної вимоги суд враховує, що позивач дійсність іпотечного договору № 569 від 31.03.2017 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не оспорює, а свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що договір є припиненим з підстав виконання зобов`язання за договором позики № 567 від 31.03.2017 року. Так, відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Крім того, Закон України "Про іпотеку" є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна. В статті 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом статті 11 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Оскільки у статті 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики, ці зобов`язання вважаються припиненими. Відповідно до статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості іпотека припиняється за фактом виконання основного зобов`язання. Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про стягнення заборгованості та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання - іпотека припиняється. У статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Згідно п.17 Іпотечного договору від 31.03.2017 року, даний договір діє до повного виконання боржником своїх зобов`язань перед іпотекодержателем. Зобов`язання, забезпечене іпотекою, буде виконаним, якщо виконано в повному обсязі договір позики. Враховуючи, що в судовому засіданні не знайшли свого обгрунтування твердження позивачів щодо належного виконання основного зобов`язання за договором позики № 567 від 31.03.2017 року, а також з врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин позовні вимоги позивачів щодо визнання іпотечного договору № 569 від 31.03.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] припиненим у зв`язку із виконанням зобов`язання за договором позики № 567 від 31.03.2017 року задоволенню не підлягають. Крім того, позивачі просили: визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 10.12.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В. недійсним; - визнати неправомірним та скасувати рішення 55637494 щодо реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснене державним реєстратором приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В.; - визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В. 15.12.2020 року - недійсним; - визнати неправомірними та скасувати рішення 55711549 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, щодо реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснене державним реєстратором приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В. Так, обгрунтовуючи дані вимоги, позивачі вказали, що відповідач [PERSON] звернулась з заявою до Державного реєстратора - приватного нотаріуса ХМНО Железняк Л.В., яка, на думку позивача, всупереч приписам ЗУ «Про іпотеку» та вимогам Закону, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:1103, виданого 10.12.2020 року, зареєструвала право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що перейшло до [PERSON] . Надалі, на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2020 року, зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яке перейшло до [PERSON] . Згідно положень ст.33 ЗУ «Про іпотеку», (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Так, згідно ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору. Положенням ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно п.5 Договору позики від 31.03.2017 року, позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором. Пунктом 8 Договору позики від 31.03.2017року визначено, позичальник стверджує, що не матиме заперечень проти звернення позикодавця до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про безспірне стягнення заборгованості в разі невиконання умов цього договору. Згідно застережень про задоволення вимог Іпотекодержателя, зазначених в п.12 Іпотечного договору, у випадку невиконання іпотекодавцями письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим договором та/або договором позики у встановлений іпотекодержателем термін, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки, що є предметом цього договору. Цим застереженням відповідно до Закону, сторони домовились визначити такі можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: а) набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, підписанням Договору, іпотекодавці засвідчують, що вони надають іпотекодержателю згоду про набуття права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним рішенням іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність. Іпотекодавці підписанням договору засвідчують, що наявність будь-яких інших документів, крім Договору та письмового рішення іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. Ці документи є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною сторонами в цьому договорі; б) продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 ЗУ «Про іпотеку», для чого іпотекодавці шляхом підписання цього договору надають іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною, яка встановлена за згодою між іпотекодавцями та іпотекодержателем на момент укладання Договору, або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії. Відповідно до п.13 Іпотечного договору, дії щодо продажу предмету іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить положення про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого погодження іпотекодавців. Згідно ч.5ст. 38 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Згідно з умовами іпотечного договору 31.03.2017 року, а саме, п.12, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, а саме право продажу предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, серед перелічених пунктом 12 Договору, належить Іпотекодержателю. Також, як вбачається з Договору позики, пунктом 4 Договору позики та п.9 Іпотечного договору визначено, що позичальник [PERSON] згодна з тим, що простроченням виконання зобов`язання за цим договором є як недотримання строку остаточного повернення, так і прострочка будь-якого з поточних повернень, більш, ніж на п`ять днів; зобов`язання при простроченні строку повернення позики мають бути виконані зверненням стягнення на майно, яке є предметом іпотечного договору; згодна з тим, що будь-яка кореспонденція на її ім`я має надсилатися на адресу її мешкання, вказану в цьому договору листом з повідомленням. Таким чином, в даному випадку відповідач [PERSON] діяла відповідно до вимог ст.33 ЗУ «Про іпотеку», (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), в зв`язку з невиконанням боржником [PERSON] основного зобов`язання, реализувавши своє право, визначене вказаними положеннями Закону та укладеного Іпотечного договору від 31.03.2017року., задовольнивши свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Передання спірної квартири в іпотеку, а в подальшому відчуження цієї квартири на підставі договору купівлі-продажу на користь [PERSON] , свідчить лише про те, що відповідач [PERSON] діяла як власник цього майна, реалізуючи право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Укладаючи 10 грудня 2020 року та 15 грудня 2020 року оспорювані договори купівлі-продажу, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не мали відомостей про належне виконання основного зобов`язання за договором позики кредитором [PERSON] , яке, як встановлено в судовому засіданні, виконане останньою не було, а тому такі дії [PERSON] та [PERSON] є добросовісними у розумінні пункту 6 частини статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Крім того, позивачі вважали договори купівлі-продажу від 10.12.2020року та від 15.12.2020 року недійсними, посилаючись на те, що жодних письмових вимог від відповідача [PERSON] щодо усунення порушень умов договору позики не надходило, та вважали, що недотримання встановленої законом процедури, тягне за собою недійсність договорів купівлі-продажу №1103 від 10.12.2020 року, №1121 від 15.12.2020 року. Також позивачі вказали, що жодного письмового повідомлення від [PERSON] про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки за іпотечним договором № 569 від 31.03.2017 року з будь-якою особою-покупцем, також не надходило. Крім того, позивачі не отримували вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення від відповідачів, продовжують проживати та користуватися вказаною квартирою по теперішній час, про факт продажу квартири, позивачі дізнались лише в березні 2021 року. Так, згідно положень ст.35 ЗУ «Про іпотеку» ( в редакції, що діяла станом на момент правовідносин), У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Також, як вбачається з пункту 4 Договору позики та п.9 Іпотечного договору визначено, що позичальник [PERSON] згодна з тим, що будь-яка кореспонденція на її ім`я має надсилатися на адресу її мешкання, вказану в цьому договору листом з повідомленням. Така кореспонденція вважається отриманою в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою, незалежно від того, чи отримала позичальник її особисто та незалежно від причин неотримання особисто. Достатнім доказом отримання позичальником кореспонденції від позикодавця та /або від нотаріуса має сприйматися будь-який поштовий документ, що підтвердить її надходження до зазначеного поштового відділення. А поштовий документ, згідно з яким позичальник не проживає за зазначеною в договорі адресою, або який повернувся з відміткою «за закінченням строку зберігання», має сприйматися крім того, достатнім доказом: відмови від виконання зобов`язань за цим договором, невиконання вимоги про дострокове повернення всієї позики, виникнення у позикодавця права дострокового повернення всієї позики і права звернення стягнення на майно, заставлене позикодавцем та [PERSON] , як іпотекодавцем за іпотечним договором. Як вбачається з положень п.11 Договору іпотеки, у випадку зміни адреси іпотекодавці (боржник), зобов`язані письмово повідомити про це іпотекодержателя протягом 10 днів з моменту такої зміни. У випадку несплати предмету позики, звільнити предмет іпотеки, а також виписати (знятися з реєстрації) всіх мешканців з предмета іпотеки в місячний термін. Крім того, згідно повідомлення про порушення основного зобов`язання та /або іпотечного договору та Повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки від 02.11.2020року, Звіту про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки від 24.12.2020року, відправлених рекомендованою кореспонденцією іпотекодержателем [PERSON] з описом-вкладенням на адресу іпотекодавців, [PERSON] повідомила належним чином, про порушення [PERSON] основного зобов`язання, про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, та продажу предмету іпотеки за ціною 300 000,00грн.(а.с.90-102). Таким чином, твердження позивачів в тій частині, що письмові вимоги від відповідача [PERSON] щодо усунення порушень умов договору позики не надходило, суд оцінює критично. Також суд враховує пояснення позивача в судовому засіданні, яка пояснила, що листи від відповідача не отримувала, оскільки вони з сином були відсутні в м.Харкові, проживали за містом з квітня 2017року до січня 2022року, в спірній квартирі проживали орендарі, чекала, що [PERSON] повідомить, коли поверне документи на квартиру. Крім того, суд критично оцінює пояснення позивачів щодо відсутності письмових повідомлень від [PERSON] про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки за іпотечним договором № 569 від 31.03.2017 року з будь-якою особою-покупцем, що спростовується вищевказаними дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] направила повідомлення про порушення основного зобов`язання, вимогу про усунення порушення та повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки обом позивачам рекомендованими поштовими відправленнями з описом-вкладенням та повідомленням про вручення. Ці документи не були отримані позивачами та повернулися із закінченням терміну зберігання. Проте, враховуючи положення укладених сторонами договорів позики та іпотечного договору від 31.03.2017р., відповідно до яких сторони визначили, що поштовий документ, згідно з яким позичальник не проживає за зазначеною в договорі адресою, або який повернувся з відміткою «за закінченням строку зберігання», має сприйматися крім того, достатнім доказом: відмови від виконання зобов`язань за цим договором, невиконання вимоги про дострокове повернення всієї позики, виникнення у позикодавця права дострокового повернення всієї позики і права звернення стягнення на майно, заставлене позикодавцем та [PERSON] , як іпотекодавцем за іпотечним договором [PERSON] належним чином виконала вимоги ст.35 та 38 ЗУ «Про іпотеку». Таким чином, переважне право позивачів на придбання предмета іпотеки іпотекодержателем не порушене. Позивачі також зазначили, що жоден з набувачів права власності на вказане майно, на думку позивачів, не мав на меті придбання житлової нерухомості, бо в період укладання договорів не цікавився станом майна, особами, що в ньому проживають, станом рахунків щодо сплати комунальних послуг. Таким чином, позивачі переконані у фіктивності угод в цілому. Так, ст. 234 Цивільного кодексу України визначає фіктивний правочин як такий, що укладений без наміру створення реальних правових наслідків, обумовлених ним. В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 вказано, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний». Згідно практики Верховного Суду (справа № 369/11268/16-ц), роз`яснено, що фіктивний правочин вчинюється лише для виду, без наміру створити ті правові наслідки, які логічно слідували б із цього правочину. Таким чином має місце лише «імітація» правочину. Тому такий правочин завжди вчинюється умисно. Воля сторін правочину не адекватна волевиявленню (зовнішньому виразу), яке є лише прикриттям дійсної мети сторін. Намір уникнути наслідків правочину, який вони укладають, має бути у всіх учасників правочину. В іншому випадку (наприклад, якщо лише одна сторона створювала лише вигляд правочину, а друга вважала, що насправді настануть ті наслідки, до яких вона прагне) стверджувати про фіктивність правочину не можна. Суд, повно, всебічно, об`єктивно розглянувши дану справу, дійшов висновку, що доказів того, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 10.12.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В. та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В. 15.12.2020року воля сторін даних правочинів не була відповідна їх волевиявленню, що сторони мали намір уникнути наслідків правочинів, які вони укладали, що вчинення даних договорів здійснювалось сторонами для прикриття іншої мети позивачами не надано. Також, при розв`язанні спору суд враховує, що зміна власників квартири відбувалася на підставі відповідних договорів купівлі-продажу від 10 грудня 2020 року та від 15 грудня 2020 року, що укладені в нотаріальній формі у встановленому законом порядку між власниками квартири та її новими набувачами, з оплатою вартості майна продавцями в сумі 300 000 грн. та 552 000 грн. відповідно, з проведенням державної реєстрації переходу права власності на квартиру та передачі її у володіння від попередніх власників до нових. Крім того, реєстрація права власності на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] спочатку за відповідачем [PERSON] , а вподальшому за відповідачем [PERSON] свідчить про реальність настання правових наслідків вказаних правочинів. Твердження сторін в тій частині, що набувачі права власності на спірне майно в період укладання договорів не цікавились станом майна, особами, що в ньому проживають, станом рахунків щодо сплати комунальних послуг, договір купівлі-продажу від 15.12.2020року був укладений через 5 днів після укладення першого правочину 10.12.2020року, що, на думку позивачів, свідчить про відсутність у покупців мети на придбання житлової нерухомості та вказує на фіктивність зазначених угод суд піддає сумніву, оскільки вказані твердження є суб`єктивною думкою позивачів, яка не базується на будь-яких обгрунтованих та досліджених в судовому засіданні доказах. Таким чином, суд дійшов висновку, що твердження позивачів щодо фіктивності укладення оспорюваних договорів ґрунтуються виключно на їх припущеннях та не підтверджені відповідними доказами, а докази, наявні у справі, підтверджують факт реального настання правових наслідків, обумовлених договорами купівлі-продажу, укладеними 10.12.2020року за №1103 та 15.12.2020року за №1121 відповідно. Крім того, сторони договорів купівлі-продажу у справі провели безготівковий розрахунок за придбання майна. У разі, коли на виконання правочину було передано якесь майно, правочин не може розцінюватися як фіктивний. Крім того, слід зазначити, що визнання оспорюваних позивачами договорів купівлі-продажу недійсним створює правові наслідки лише для сторін цих правочинів, проте, позивачі не є стороною оспорюваних договорів. За таких обставин, захист прав позивачів у спосіб, який не створює для останніх жодних правових наслідків, не впливає на обсяг їх матеріально - правових благ, а тому не може вважатися ефективним. Також, позивачі стверджували, що Державний реєстратор - приватний нотаріус ХМНО Железняк Л.В., всупереч приписів ЗУ «Про іпотеку» та вимог Закону, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:1103, виданого 10.12.2020 року, безпідставно зареєструвала право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що перейшло до [PERSON] . Надалі, на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2020 року, зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яке перейшло до [PERSON] . Вказані твердження позивачів суд оцінює критично, як такі, що спростовуються сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, оцінка яким надана судом. Також суд критично оцінює твердження позивачів щодо порушення нотаріусом посвідчення договорів та державної реєстрації права власності, оскільки в переліку наданих відповідачем [PERSON] приватному нотаріусу Железняк Л.В. документів для укладення договору купівлі-продажу від 10.12.2020 року, відсутні документи про сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб, обчисленого з ціни, зазначеної у правочині та висновок про вартість майна, а тому позивачі вважають, що дії нотаріуса щодо посвідчення даного правочину є неправомірними. Проте, вказані твердження позивачів суд піддає сумніву, оскільки дані обставини не є підставою для визнання правочинів купівлі-продажу недійсними. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази належного виконання у повному обсязі зобов`язань щодо повернення позикодавцю [PERSON] коштів позики позивачами, а тому, відповідно до укладеного Іпотечного договору, в зв`язку з простроченням іпотекодавцями сплати боргу, іпотекодержатель [PERSON] здобула право звернення на предмет іпотеки, який вподальшому був відчужений за згодою власників квартири, про що міститься відповідне застереження у іпотечному договорі. Позивачів [PERSON] та [PERSON] було повідомлено належним чином про можливість укладання договору купівлі-продажу квартири. Дане повідомлення позивачами не було отримано в зв`язку з тим, що вони не проживали за адресою, визначеною в іпотечному договорі. Крім того, в порушення умов Іпотечного договору, про зміну місця проживання іпотекодавці [PERSON] не повідомили. Також, згідно положень Іпотечного договору, іпотекодавці вважаються повідомленими належним чином про порушення основного зобов`язання та іпотечного догвору, про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки. Таким чином, Іпотекодавці, будучи належним чином повідомленими щодо порушення основного зобов`язання та про намір іпотекодержателя укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки, а також, будучи обізнаними з положеннями іпотечного договору щодо порядку здобуття іпотекодержателем права звернення на предмет іпотеки, позивачі не висловили бажання придбати спірну квартиру. Також, позивачі не довели умислу відповідачів на вчинення фіктивних правочинів. Матеріали справи не містять доказів, що основне зобов`язання за договором позики від 31.03.2017року позивачем [PERSON] виконане та що дії відповідачів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] при укладенні договорів купівлі-продажу свідчать про недобросовісну поведінку останніх. Крім того, в судовому засіданні не встановлені докази того, що дії відповідачів не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, чи були спрямовані на позбавлення позивачів в майбутньому законних майнових прав, а тому встановлені в судовому засіданні обставини не є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними. З огляду на вищевикладене, також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивачів щодо скасування рішень про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру та про визнання права власності позивачів [PERSON] , [PERSON] на спірну квартиру та зобов`язання державного реєстратора до певних дій, оскільки дані вимоги є похідними від попередніх вимог. Враховуючи викладене, позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed