Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

У жовтні 2025 року до Ширяївського районного суду Одеської області за підсудність надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (далі позивач) до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 21750 грн. та судових витрат по справі на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн. і на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 30 грудня 2023 року між відповідачем та ТОВ «Качай Гроші» укладено у формі електронного документу договір кредитної лінії №00-10761801 з використанням електронного підпису. Всупереч умов договору №00-10761801 відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, що створило заборгованість у розмірі 21750 грн. права вимоги за якими, позивач набув за договорами факторингу. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2025 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Представник позивача в прохальній частині позовної заяви просив здійснювати розгляд справи за його відсутності та в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, представник позивача подав клопотання про витребування доказів. Відповідачу надсилалася ухвала про відкриття провадження. 07 листопада 2025 року представник відповідача адвокат Мокряк О.В. подала заяву про ознайомлення з матеріалами справи. 20 листопада 2025 року представник відповідача адвокат Мокряк О.В. подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила поновити строк на його подання та відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування позиції зазначила, що розрахунок заборгованості є необґрунтованим, позивачем не надано належних та допустимих доказів здійснення оплати за договорами факторингу, а заявлений розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним та таким, що не підлягає задоволенню. Подала контррозрахунок заборгованості. 24 листопада 2025 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якій заперечив доводи представника відповідача щодо необґрунтованості нарахування відсотків. У відповіді зазначено, що нарахування відсотків за кредитом здійснено відповідно до умов кредитного договору та вимог чинного законодавства, а відповідач був ознайомлений з умовами договору і підтвердив свою згоду шляхом підписання договору електронним одноразовим ідентифікатором. Крім того, позивач указав, що відповідно до реєстру боржників за договором факторингу до нього перейшло право вимоги до відповідача. Із матеріалів справи вбачається, що строк на подання відзиву був пропущений з об`єктивних причин, а саме у зв`язку з відсутністю електропостачання, що унеможливлювало своєчасне подання процесуального документа до суду. Суд визнає зазначені причини поважними, у зв`язку з чим дійшов висновку про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву. Вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суддя приходить до такого. Судом встановлено, що 30 грудня 2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Качай гроші» та [PERSON] укладено Договір кредитної лінії №00-10761801. Згідно з умовами вищезазначеного договору: (п. 1.2.) Сума кредитного ліміту (Сума кредиту) складає: 5000 (п`ять тисяч) гривень. Тип Кредиту кредитна лінія. (п. 1.3.) Строк дії кредитної лінії (Строк кредитування): 240 календарних днів. Позичальник зобов`язаний повернути Кредит Кредитодавцю (дата повернення кредиту) 26 серпня 2024 р. (п.1.3.1. ) Позичальник зобов`язаний оплатити проценти в Рекомендовану дату погашення процентів 19 січня 2024р., та здійснювати чергові платежі по сплаті нарахованих процентів на кожний 20 день після Рекомендованої дати за фактичне користування грошовими коштами протягом Строку дії кредитної лінії. Дата (дати) повернення кредиту зазначаються в Графіку платежів, який міститься в пункті 7.20. цього Договору. 1.4. Тип процентної ставки фіксована. (п. 1.4.1.) Стандартна процента ставка складає 3,00 (три цілих) % від суми Кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується у межах строку користування Кредитом, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору (за виключенням строку кредитування, коли клієнт має право на використання Зниженої процентної ставки у разі якщо така Знижена процентна ставка передбачена договором). (п. 1.4.2.) Знижена процентна ставка становить 1,5 (один цілих 5 десятих) % від суми Кредиту за кожен день користування кредитом, надається Позичальнику в якості заохочення та діє виключно за умови сплати процентів не пізніше наступного дня за Рекомендованою датою погашення процентів, визначеною п.1.3.1. даного Договору. Знижена процентна ставка застосовується виключно протягом 20 днів користування кредитом поспіль, починаючи з першого дня користування Кредитом (дати видачі кредиту) протягом Строку кредитування, зазначеного в пункту 1.3. цього Договору. (п. 1.5.) За надання Кредиту, Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитодавцю одноразову комісію у розмірі 5,00% від суми Кредиту, що складає: 250.00 (двісті п`ятдесят гривень нуль копійок) грн. (п. 1.5.1. Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитодавцю комісію за надання кредиту у останній день повного погашення кредиту. (п. 1.6.) Цільове призначення Кредиту (мета отримання Кредиту): на споживчі потреби. (п. 1.7.) Орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою на дату укладання Договору становить 2376.13%. (п. 1.7.1.) Орієнтовна реальна річна процентна ставка з урахуванням зниженої процентної ставки на дату укладення Договору становить 2240.50%. (п.1.8.) Орієнтовна загальна вартість Кредиту за стандартною процентною ставкою на дату укладання Договору становить 41250.00 грн. (п. 1.8.1.) Орієнтовна загальна вартість Кредиту з урахуванням зниженої процентної ставки на дату укладання Договору становить 39750.00 грн. (п. 2.8.) Дата надання/видачі Кредиту "30"грудня 2023 р. Сума Кредиту 5000 грн. перераховується Кредитодавцем на рахунок Позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] . АТ КБ «Приватбанк» на виконання ухвали суду надало лист від 18 листопада 2025 року №20.1.0.0.0/7-251103/88422, яким підтверджено факт того, що на ім`я [PERSON] емітовано картку, надано виписку про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки з 30.12.2023 року по [INFO] , з якої вбачається, що 30 грудня 2023 року на картковий рахунок відповідача був зарахований переказ на суму 5000 гривень. Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем. Як убачається з виписки з особового рахунку за кредитним договором № 00-10761801, заборгованість відповідача за кредитним договором № 00-10761801 від 30 грудня 2023 року станом на 24 грудня 2024 року становить 21 750,00 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту 5 250,00 грн.; прострочена заборгованість за комісією 0,00 грн.; прострочена заборгованість за процентами 16 500,00 грн. Із розрахунків заборгованості, наданих ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «Макс Кредит», убачається, що відповідач 19 січня 2024 року здійснив платіж у рахунок погашення заборгованості у розмірі 1 500,00 грн., а також 08 лютого 2024 року платіж у розмірі 1 800,00 грн. 22 січня 2024 року між ТОВ «Качай Гроші» та ТОВ «Макс Кредит» укладено договір факторингу № 22-01/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Качай Гроші» відступило ТОВ «Макс Кредит» право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 00-10761801 від 30 грудня 2023 року. Згідно з Реєстром боржників за договором факторингу № 22-01/2024 від 22 січня 2024 року до ТОВ «Макс Кредит» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 5 850,00 грн., що підтверджується актом приймання-передачі Реєстру боржників. 16 серпня 2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та позивачем укладено договір факторингу № 16082024-МК/ЕЙС, відповідно до якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Згідно з Реєстром боржників за цим договором до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 21 750,00 грн., що підтверджується актом приймання-передачі Реєстру боржників. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» є новим кредитором та належним позивачем у спірних правовідносинах. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором у повному обсязі не виконав, у передбачений в договорі строк кошти не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за основним зобов`язанням. Електронний договір та всі додаткові угоди до нього, підписані електронними підписами одноразовими ідентифікаторами, за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, та мають таку саму юридичну силу для сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін. Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12 січня 2021 року дійшов висновку: «Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Таким чином, заборгованість відповідача за тілом кредиту по вказаному договору в загальній сумі становить 5000 грн. і вимога позивача в цій частині є доведеною, а тому підлягає задоволенню. Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань Вказану позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 12 січня 2021 року по справі № 462/5025/20 (провадження № № 61-11608св22), яка враховується судом при застосуванні відповідних норм права згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК. Судом встановлено, що відповідач, отримавши кошти за кредитним договором, вчасно та в повному обсязі їх не повернув, порушив графік платежів і позивач, має право вимагати повернення заборгованості, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Право на таке нарахування, умови, розміри та періоди дії ставок, строки їх сплати визначено умовами договору. Підпунктом 6 пункту 5 Закону України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 3498-IX) стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування» була доповнена частиною п`ятою, згідно якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Закон України № 3498-XI набрав чинності 24 грудня 2023 року. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5 %. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3498-XI встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Оскільки договір кредитної лінії № 00-10761801 укладено 30 грудня 2023 року, а строк його дії продовжувався після набрання чинності Законом № 3498-IX, дія зазначених обмежень поширюється на спірні правовідносини. Відповідно до приписів пункту 17 розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про споживче кредитування тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" (24.12.2023), установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. За таких обставин нарахування процентів за користування кредитом за ставкою 3,00 % на день суперечить імперативним нормам закону та не підлягає застосуванню. Отже, нарахування процентів за період з 30.12.2023 року по 26.08.2024 року за ставкою 3,00% в день здійснено позивачем безпідставно, оскільки такий розмір був законодавчо обмежений протягом перших 120 днів - 2,5 % до 22.04.2024 року включно та протягом наступних 120 - 1,5 % - за період з 23.04.2024 року по 26.08.2024 року. З урахуванням здійснених відповідачем платежів у сумі 1500,00 грн. від 19.01.2024 року та 1 800,00 грн. від 08.02.2024 року, а також законодавчих обмежень щодо максимального розміру процентної ставки, судом визначено кінцевий розмір заборгованості за договором, що становить - 17 700,00 грн., з яких: 5 000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 12 700,00 грн. - заборгованість за відсотками; такий загальний розмір заборгованості є економічно обґрунтованим, підтвердженим матеріалами справи та таким, що відповідає вимогам закону. Щодо вимоги про стягнення з відповідача комісії в розмірі - 250 грн. за договором №00-10761801 від 30.12.2023 року, суд враховує таке. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки в кредитному договорі не зазначено та не надано доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які фінансовою установою встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 06.11.2023 по справі №204/224/21. Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16. Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Вимога про стягнення комісії за обслуговування кредиту у сумі 250 грн. задоволенню не підлягає, оскільки зазначена сума комісії виключена із розрахунку заборгованості як така, що є нікчемною за своєю правовою природою. Умови кредитного договору в цій частині суперечать статтям 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим не підлягають застосуванню, що відповідає усталеним правовим висновкам Верховного Суду. Зважаючи на викладене, у задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити, як необґрунтованих. При вирішенні питання щодо судових витрат суд виходить із такого. Відповідач у відзиві на позовну заяву зауважив, що заявлені Позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. є завищеними, неспівмірними та необґрунтованими, оскільки справа є типовою, не становить підвищеної складності, крім того, Відповідач повідомив суд про понесені та очікувані витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. і просив врахувати їх при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Разом із тим суд звертає увагу, що у матеріалах справи відсутній детальний опис робіт (наданих послуг) з правничої допомоги, які фактично були надані відповідачу, а також відсутні належні докази здійснення ним витрат у зв`язку з розглядом даної справи, зокрема документи, що підтверджують обсяг виконаної роботи, час, витрачений адвокатом, та фактичну сплату або зобов`язання сплатити відповідну грошову суму. За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені відповідачем витрати на правничу допомогу не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають врахуванню та відшкодуванню при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. У відповідності до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення справи. Так, позивачем на підтвердження понесених витрат, надано договір про надання правничої допомоги №2211/Е від 22.11.2024 року, протокол погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги №2211/Е від 22.11.2024 року, Додаткову угоду №10 до Договору про надання правничої допомоги №2211/Е від 22.11.2024 року, Акт прийому - передачі наданих послуг від №2211/Е від 22.11.2024 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, довіреність. Суд зазначає, що предмет спору у цій справі не є складним, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних, процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значної витрати часу на їх виготовлення і відпрацювання правової позиції в спірних правовідносинах. Також суд вважає, що складення позовної заяви не потребувало додаткових зусиль та знань, великої тривалості часу адвоката, як і відсутня необхідність у додатковому аналізі обставин справи та вивченні нормативно-правової бази. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа № 810/4749/15) вказав, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа № 826/856/18) зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відтак, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Також суд зауважує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Досліджуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу на предмет їх обґрунтованості та пропорційності, суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.09.2020 у справі №360/3764/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄРСР - 91919350), за якою при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування. Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. За практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11). Як наслідок, підсумовуючи викладене у сукупності при визначенні суми відшкодування, суд також виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Суд враховує, що адвокат участі у розгляді справи не брав, до суду не прибував, справа не представляє великої складності. Тому, справедливим і співмірним буде розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді - 2000 гривень. Зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не порушує права позивача на відшкодування судових витрат, оскільки здійснене судом у межах наданих законом дискреційних повноважень та з дотриманням критеріїв співмірності, необхідності та розумності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі ст. 4 Закону України "Про судовий збір", із позовних заяв майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду через систему "Електронний суд" позивачем сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення судового збору, суд виходить з того, що у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню сума судового збору, пропорційна до розміру задоволених вимог, а саме 1971,35 грн. Таким чином, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1971,35 грн.

Outcome: partial