Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

До Новобаварського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину квартири загальною площею 87,5 кв.м, житловою площею 41,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Матеріали позовної заяви сформовані в системі «Електронний суд» та підписані представником позивача адвокатом Щербатим Романом Романовичем, який діє на підставі ордеру (а.с.7). В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.06.2013, та рішенням Новобаварського районного суду міста Харкова від 22.09.2025 у справі № 639/4355/25, що набрало законної сили 23.10.2025, шлюб між сторонами розірвано. В шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем. У період шлюбу за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., придбано двокімнатну квартиру загальною площею 87,5 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Оскільки зазначена квартира набута у власність під час зареєстрованого шлюбу та за рахунок спільних коштів подружжя, її слід вважати об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач відмовляється врегулювати питання поділу спільного майна у добровільному порядку, у зв`язку з чим з метою захисту свого майнового права позивач вимушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою. 27.11.2025 ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання (а.с.66). 27.11.2025 суд постановив ухвалу про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с.52-54,63-64). 24.12.2025 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (а.с.85). У судовому засіданні представник позивача адвокат Щербатий Р.Р. позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, проти заочного розгляду справи не заперечував. Позивач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи (згідно з ч. 8 ст. 128 ЦПК України), у судове засідання не з`явилась, про поважність причин неявки суду не повідомила. Оскільки представництво інтересів позивача в суді здійснює адвокат Щербатий Р.Р., який присутній у цьому судовому засіданні, та повноваження якого згідно з ордером не обмежуються, суд дійшов висновку, що неявка позивача не є перешкодою для розгляду справи по суті Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (згідно з ч. 8 ст. 128 ЦПК України), у судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно зі статтею 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди представника позивача, 27.01.2026 на місці постановив ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача адвоката Щербатого Р.Р., дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд встановив, що рішенням Новобаварського районного суду міста Харкова від 22.09.2025 у справі № 639/4355/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, що набрало законної сили 23.10.2025, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 29.06.2013 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 573. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.17). Згідно з копією договору купівлі-продажу від 22.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., р. № 989, [PERSON] придбав у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-20). З цього договору суд вбачає, що дружина покупця, яким є [PERSON] , надала нотаріусу заяву про згоду на купівлю нерухомості, справжність підпису якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. 22.03.2019 за р. № 988. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27.10.2025 суд вбачає, що право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 22.03.2019 за [PERSON] (а.с.21). Згідно з копією технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого 22.03.2019 ТОВ Всеукраїнське БТІ, загальна площа цієї квартири 87,5 кв.м, житлова площа квартири 41,8 кв.м (а.с.20). Відповідно до Звіту про незалежну оцінку майна, складеного 24.11.2025 оцінювачем [PERSON] ТОВ «Ніка-Моріс», ринкова вартість квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , становить 3 815 663,00 грн (без урахування ПДВ) (а.с.44). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 60 СК України встановлена презумпція спільної сумісної власності, а саме, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майно. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18, якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, сторона позивача належними, допустимим і достовірними доказами довела, що майно - квартира за адресою: [ADDRESS] набута подружжям [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу сторін, презумпція спільності майна подружжя не спростована. Сторони [PERSON] та [PERSON] мають рівні права на майно, набуте за час шлюбу, та позивач [PERSON] має право на поділ спільного нерухомого майна, що зареєстроване на праві власності за відповідачем, при цьому у разі поділу майна частки сторін (колишнього подружжя) є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ст.71 СК України). У цій справі жоден із сторін не заявив про сплату грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно; грошові кошти на депозитний рахунок суду для присудження одному з подружжя грошової компенсації не вносились. Визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на майно в його ідеальних частках без поділу в натурі не суперечить закону та не порушує прав сторін. Визнання в порядку поділу майна подружжя за позивачем права власності на 1/2 частку цього майна не позбавляє сторін в подальшому звернутися до суду з вимогами про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, в порядку статті 364 ЦК України, чи про припинення права на частку у спільному майні в порядку статті 365 ЦК України, як і не позбавляє права на укладення цивільно-правових угод щодо майна, яким володіють на праві спільної власності. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення у повному обсязі позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , в порядку поділу спільного майна подружжя. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 12112,00 грн (а.с.6,45). Доказів про понесення позивачем інших судових витрат, ніж сплата судового збору, на час ухвалення судового рішення не надано. Суд розподіляє судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача на користь позивача сплачену суму судового збору у розмірі 12112,00 грн, оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved