Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів в сумі 39 445, 00 гривень та пені в розмірі 770 грн. 53 коп. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 04.11.2024 року [PERSON] згідно з усною домовленістю, розпочав роботи, метою яких було облаштування серверу який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно з якою відповідач оглянув сервер та зобов`язався вчинити певні дії щодо облаштування серверу, а саме: придбати необхідні деталі та здійснити їх встановлення та налаштування. Резюме відповідача було знайдено на ресурсі Work.ua. 21.11.2024 відповідач склав список необхідних деталей, для їх придбання йому видали кошти у розмірі 43 387 гривень 00 коп. згідно з видатковим касовим ордером від 21.11.2024, що підтверджується його підписом. За ці кошти були придбані наступні деталі: - процесор Intel Core іЗ 7100 3.9 GHz, LGА 1151 51W (2 шт.) на суму 2240 грн; - док-станція для SSD/HDD USB 3.2 Gen 1 AgeStar (1 шт.) на суму 1549 грн; - комбіновані бокорізи INTERCOOL НТ-7027 (1 шт.) на суму 153 грн. Таким чином, у відповідача залишилося 39 445 грн 00 коп., які мали бути використані на замовлення інших деталей. Того ж дня він повідомив, що всі інші деталі замовлені і будуть доставлені протягом трьох днів. Проте, коли їх наявність почали уточнювати, строки постійно переносилися: на 25 листопада, потім на 30 листопада. 30 листопада під час зустрічі для встановлення деталей на сервері з`ясувалося, що необхідних комплектуючих немає, хоча у попередній розмові відповідач запевнив, що деталі наявні та можна здійснювати їх встановлення. При зустрічі відповідач захотів повторно здійснити огляд серверу, однак під час огляду проявив нерозуміння технічної роботи щодо облаштування серверу і почав дивитися ознайомчі відео на YouTube з детальним поясненням, як працювати з серверами. Це викликало сумніви в його компетентності. Позивач попросив його або передати всі деталі, або повернути залишок коштів, щоб роботу завершила інша людина. 02 грудня 2024 року відповідач щодо встановлення деталей до серверу не з`явився, деталі не були доставлені. На телефонні дзвінки він не відповідав. 03 грудня в телефонній розмові він плутався в поясненнях, заявляючи то про замовлення деталей, то про передачу коштів невідомій особі. Його поведінка і відсутність результатів дали підстави вважати, що він безпідставно набув кошти у розмірі 39 445 грн 00 коп. З урахуванням описаного позивачу стало зрозуміло, що [PERSON] не мав наміру виконувати зобов`язання, так як він не володів необхідними навичками щодо облаштування роботи серверів. 14.01.2025 було направлено та зареєстровано заяву (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, що підтверджує талон-повідомлення єдиного обліку за реєстраційним номером № 2541. Тобто, відповідач не маючи жодних правових підстав для придбання вищевказаного майна згідно зі списком, через відсутність будь-яких підтверджень про придбання даних деталей, отримав неправомірну вигоду шляхом обману та зловживанням довірою. Відповідач запевняв [PERSON] , що деталі замовлені та вже на шляху до отримувача та потрібно зачекати деякий час на їх доставку. Відповідач свої зобов`язання не виконав, не здійснив придбання необхідних деталей, безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 39 445 грн. не повернув. Відповідачу 15 січня 2025 року було направлена письмова вимога про повернення безпідставно отриманих коштів на його останню відому електронну пошту, вказану у позовній заяві та повідомлення через месенджер Вайбер. Також, відповідачу 13 лютого 2025 року була направлена вимога цінним листом з вкладенням щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 39 445 гривень 00 копійок, однак лист повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання». [PERSON] свої зобов`язання не виконав, безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 39 445 гривень 00 копійок не повернув. Ухвалою суду від 22.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі, справу призначено до розгляду у судовому засіданні. Представницею відповідача 01.10.2025 було подано до суду письмові пояснення, в яких вона вказує, що позов безпідставний, обставини справи не відповідають наведеному у позові з огляду на те, що позивач порушив свої усні зобов`язання та не оплатив не лише понаднормової роботи, але і роботи у робочі дні. За період роботи близько 1,5 місяця (листопад - грудень 2024 року) відповідач налаштував серверне обладнання за вказаною у позові адресою. Облаштувавши сервер відповідач не отримав заробітної плати, яку йому пообіцяв позивач в сумі 20000 грн за робочі дні. Натомість, відповідач працював понад місяць понаднормово та у вихідні: суботи і неділі. Окрім цього, декілька разів разом з позивачем, зі слів відповідача, приїздив у відрядження в смт. Гоща Рівненського району на склади (морозильники) і теж працював. Додому добирався самостійно. Коштів за роботу не отримав. Декілька разів за вказівкою позивача працював «на магазинах» у мікрорайоні Північний у місті Рівне, тобто виконував роботу із налаштування касових апаратів, які вийшли з ладу. За цю роботу коштів також не отримав. Виїзди здійснював власним автомобілем. Станом по даний час позивач своїх зобов`язань по оплаті коштів не виконав, долучені до позовної заяви скріншоти особистого листування доводять, що на вимоги сторонніх людей [PERSON] наголошує неодноразово на відсутності оплати його роботи. Замість оплатити відповідачу виконану роботу, позивач звернувся із завідомо неправдивим повідомленням про злочин до правоохоронних органів та до суду із безпідставним позовом. Окрім того, у наданому суду видатковому касовому ордері від 21.11.2024 б/н отримувачем коштів є «Ремонт офіс (сервіс)». Проте, підпис про отримання - відповідача. Хто і на якій правовій підставі здійснив таку дію - не відомо. Також з позову не відомо, хто такий «Ремонт офіс (сервіс)», яке він має відношення до цивільного позову і якщо був отримувачем коштів чому не є співвідповідачем. Не відомо із позову також кому саме: фізичним чи юридичним особам облаштовував сервер [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , хто має оплачувати відрядження в Гощу, роботу відповідача у вихідні, роботу на магазинах. Не долучено до позову претензій від власників згаданих приміщень, власників магазинів, складів. Не зрозуміло за якою саме цивільно-правовою угодою здійснював роботу [PERSON] і в кого він має стягувати невиплачені йому кошти. За цих обставин не можливо встановити чи відбулось порушення чиїхось прав і чиїх саме, хто має відповідати за очевидно неоплачену роботу [PERSON] і чи взагалі мав будь-які зобов`язання відповідач перед позивачем. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач та його представниця в судовому засіданні не визнали позовних вимог, заперечували проти задоволення позову через його безпідставність. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін по справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог на те, що 21.11.2024 відповідач склав список необхідних деталей, для їх придбання йому видали кошти у розмірі 43 387 гривень 00 коп. згідно з видатковим касовим ордером від 21.11.2024, що підтверджується його підписом. За ці кошти були придбані наступні деталі: - процесор Intel Core іЗ 7100 3.9 GHz, LGА 1151 51W (2 шт.) на суму 2240 грн; - док-станція для SSD/HDD USB 3.2 Gen 1 AgeStar (1 шт.) на суму 1549 грн;- комбіновані бокорізи INTERCOOL НТ-7027 (1 шт.) на суму 153 грн. Таким чином, у відповідача залишилося 39445 грн 00 коп. Позивач попросив його або передати всі деталі, або повернути залишок коштів, щоб роботу завершила інша людина. За таких обставин позивач вважає, що відповідач отримав та зберігає в себе грошові кошти в сумі 39 445 грн 00 коп. без достатньої правової підстави. Проте, позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог. Так, позивач стверджує, що 21.11.2024 видав відповідачу грошові кошти в сумі 43387 гривень 00 коп. згідно з видатковим касовим ордером від 21.11.2024, Разом з тим, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 9 Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Відповідно до пунктів 2.1., 2.2., 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи). Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Системний аналіз приписів статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та положень пунктів 2.1, 2.4 пункту 2 Положення № 88 свідчить, що за своєю правовою природою первинні документи є документами, які посвідчують виконання зобов`язань (констатують, фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами) та мають юридичне значення для встановлення обставин такого виконання (див. постанови Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, від 23.09.2021 у справі №910/866/20, від 02.06.2022 у справі №917/1384/20). Згідно пп. 10 п. 3, п. 23, п. 26 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постанова Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148 (в редакції, чинній на момент видачі першого видаткового касового ордеру від 06.03.2020 на суму 3 000,00 грн), касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки. Видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами (додаток 3) або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки підписуються керівником і головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником. До видаткових ордерів додаються заяви на видачу готівки, розрахунки. Підпис керівника установи/підприємства на видаткових касових ордерах не обов`язковий, якщо на доданих до видаткових касових ордерів документах, заявах, рахунках є його дозвільний напис. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що описаний вище видатковий касовий ордер не є первинним документом, оскільки не відповідачає вказаним вище законодавчим вимогам, зокрема, не містить найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, підпису керівника та головного бухгалтера. При цьому, до видаткового касового ордеру від 21.11.2024 не долучено будь яких документів, заяв, рахунків, де є дозвільний напис керівника. Крім того, у наданому суду видатковому касовому ордері від 21.11.2024 отримувачем коштів вказано не відповідача, а "Ремонт офіс (сервіс)", який не є відповідачем у справі. Вказані недоліки позбавляються суд встановити господарську операції, перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції. Позивач стверджує, що між ним та відповідачем була усна домовленість по облаштуванню серверу який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно з якою відповідач оглянув сервер та зобов`язався вчинити певні дії щодо облаштування серверу, а саме: придбати необхідні деталі та здійснити їх встановлення та налаштування. Проте, суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих пояснень позивача. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України в цілому, так і пункту 6 статті 3 ЦК України зокрема, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Схожий по суті висновок зроблений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій зазначено: "водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах". У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено: "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них". Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено: "кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21) зазначено: "відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином" Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13 лютого 2019 року в справі № 320/5877/17, від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зазначено: "кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України". Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року в справі № 334/2517/16-ц (провадження № 61-29056св18) та від 13 січня 2021 року в справі № 539/3403/17 (провадження № 61-15499св19). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Згідно ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Такі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04 серпня 2021 року в справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року в справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Суд підкреслює, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Суд зазначає, що позивач діяв з грубим порушенням правил ведення бухгалтерського обліку та достовірно знав що між ним та відповідачем відсутні договірні відносини та будь-які інші зобов`язання з повернення коштів, відтак поведінка позивача є суперечливою та недобросовісною (тобто, потерпіла особа вільно та без помилки погодилась на настання невигідних для себе наслідків). Отже, з врахуванням принципу добросовісності, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знала, що в неї відсутнє зобов`язання (обов`язок) для сплати коштів, проте здійснювала таку сплату, оскільки ця особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Виходячи з обставин справи та наданих сторонами доказів, суд вважає, що наявність правових підстав для стягнення безпідставно набутих грошових коштів позивач не довів, чим не виконав вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. На підставі викладеного суд вважає, що позов задоволенню не підлягає через необґрунтованість. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed