Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

У листопаді 2025 року позивачка [PERSON] звернулася у суд із цим позовом. В обґрунтування позову зазначила, що з 31.05.2014 перебувають із відповідачем у шлюбі, мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказує, що сімейне життя з відповідачем не склалось. Виникали сварки, конфлікти, у результаті чого зникло взаєморозуміння. Через втрату поваги один до одного спільне життя стало неможливим, спроби зберегти сім`ю не дали бажаних результатів. Не проживають разом з 15.03.2024. Шлюб має лише формальний характер, подальше його збереження суперечить інтересам позивачки. Рішення розірвати шлюб є виваженим та добре обдуманим. Ухвалою суду від 25.11.2025 у справі відкрито провадження та постановлено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. З дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення направлено ухвалу про відкриття провадження за зареєстрованим місцем проживання, отриманим з Єдиного державного демографічного реєстру у порядку ч. 8 ст. 187 ЦПК України. Отже, відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлявся належним чином шляхом направлення листів №R067046434320 та №R067046436595 через АТ «Укрпошта» за місцем його реєстрації та місцем фактичного проживання. 05.12.2025 та 10.12.2025 до суду повернулися конверти із проставленням відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою». У зв`язку із проставленням у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» відповідач у порядку п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України вважається таким, якому вручено судове рішення. За умовами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. У постанові Верховного Суду від 23.01.2023 у справі № 496/4633/18 з посиланням на практику Європейського суду з прав людини у справі «Гарячий проти України» (заява №43925/18) висловлено правову позицію про те, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у цьому випадку, суду. Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідача [PERSON] та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін. Відповідач [PERSON] у строк, встановлений ст. 178 ЦПК України, відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд доходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Так, згідно зі ст. ст. 106, 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 31.05.2014 у Дарницькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України за актовим записом № 711, що підтверджено даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 3). Згідно з даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 242 (а.с. 18). Даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] підтверджено, що батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 63 (а.с. 17). Відповідно до даних свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 134 (а.с. 19). Сімейне життя сторін не склалось через різні погляди на життя, несумісність характерів. На теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що зазначено в Конвенції Організації Об`єднаних Націй про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Частина 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Суд звертає увагу на ту обставину, що сторони клопотання про надання строку для примирення не заявляли та збереження шлюбу не бажають. Доказів протилежного суду не надано. З урахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примирення, подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, суд вважає, що позов обґрунтований, відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, а тому позовні вимоги необхідно задовольнити. Уразі розірвання шлюбу судом, він припиняється у день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду, яке набрало законної сили. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Отже, з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати по справі 1211 грн 20 коп. судового збору. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved