Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом в якому просила визнати [PERSON] батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , та стягнути з нього аліменти на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з червня 2020 року по червень 2023 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу за місцем проживання відповідача. Від спільного проживання народилась дочка - [PERSON] , [INFO] . Відповідач участі у вихованні дочки не бере, батьківства не визнає, фінансової допомоги не надає, а тому позивач звернулася з вказаним позовом до суду. 08.03.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідач подав до суду відзив, у якому не визнав позовні вимоги позивача повністю. Вказав, що дійсно з позивачем проживав з літа 2020 року, однак жодної розмови між сторонами про планування спільної дитини не відбувалось. Народження та виховання дитини є великою відповідальністю та обов`язком подружжя перед сім`єю, дитиною та державою. Враховуючи його вік та стан здоров`я, це не сумісно з плануванням народження дитини. З початку 2023 року сторони припинили спільне проживання, після чого позивач повернулась до своїх батьків. Жодної інформації про свою вагітність позивач не повідомляла, з ким проживала в подальшому - йому невідомо. А тому, твердження його батьківства ґрунтується на припущеннях, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову. 17.11.2025 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засідання підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні просив задовольнити позов частково, а саме, задовольнити в частині визнання батьківства, у решті позовних вимог - відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Судом встановлено, згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.12.2023 року, складено актовий запис про народження №298 від 13.12.2023 року щодо дитини - [PERSON] , [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . З Витягу із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №00042714821 від 13.12.2023, щодо актового запису про народження №298 від 13.12.2023 [PERSON] , [INFO] , вказано, що відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Згідно висновку експерта від 07.04.2025 №СЕ-19/102-25/3893-БД, [PERSON] , [INFO] , може бути біологічним батьком дитини - [PERSON] , [INFO] . Ймовірність даної події становить не менше ніж 99.99%. Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згоди на обов`язковість яких надана Верховній Раді України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 7 Конвенцією про права дитини передбачено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Ухвалюючи рішення у справі "М.С. проти України" від 11.07.2017 (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідей про те, що у всіх рішеннях, які стосуються дітей, їхні найкращі інтереси мають мати першочергове значення. Сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: approved