Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 14.08.2024 року заведено спадкову справу №152/2024 щодо майна померлого [PERSON] . Спадкоємцем [PERSON] , який прийняв спадщину є [PERSON] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав [PERSON] (померлий) був власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору № 3733 купівлі-продажу нерухомого майна від 27.05.2000, який зареєстровано в Херсонському міжміському БТІ в реєстрові книзі № 116 за номером 45999 від 14.06.2000. В процесі підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину з`ясувалося, що на спадкову квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на нерухоме майно, зареєстроване обтяження-арешт. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №390072564 від 07.08.2024 року на спадкову квартиру, власником якої був [PERSON] , накладено обтяження: арешт Першою Херсонською нотаріальною конторою 17.10.2005 зареєстровано обтяження - арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 2501287. Підставою обтяження є постанова, 12/2-3457, 21.04.2003, СУ УМВС в м.Києві. Об`єкт обтяження: квартира, Причина відсутності коду: архівний запис Додаткові дані: Архівний номер: 2781612HERSON1, Архівна Дата: 29.04.2003, Дата виникнення: 29.04.2003 № реєстра: 279818-67, внутр. №8101433E25F427314447. Обтяження на вищезазначену нерухомість було накладене на підставі постанови про забезпечення заявленого в справі цивільного позову від 18.04.2003 року в рамках кримінальної справи №20-3297, яка винесена старшим слідчим СУ ГУМВС України в м. Києві та направлена до Першої державної нотаріальної контори м. Херсона. Таким чином, арешт (архівний запис) на спадкове майно унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно п.п. 4.17 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі, якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. До Першої Херсонської нотаріальної контори 28.02.2025 року позивачем надано заяву про зняття арешту (архівного запису) з нерухомого майна. Відповідно до листа-відповіді Першою Херсонською нотаріальною конторою від 05.03.2025 за вих. № 374/01-16 зазначено, що 17.10.2005 за № 2501287 Першою Херсонською нотаріальною конторою на підставі Постанови СУ УМВС в м. Києві від 21.04.2003 до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна була внесена інформація про арешт нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала власнику [PERSON] . Додатково повідомлено, що підтвердити виконання п.2.7 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо повідомлення органу прокуратури про накладання заборони не має можливості, у зв`язку зі знищенням журналу вихідної кореспонденції та закінченням строку зберігання документів в приміщенні Першої Херсонської нотаріальної контори. Підставою для зняття заборони (архівного запису) може бути відповідне рішення суду. Згідно інформації, яку було надано Слідчим управлінням ГУ НП у м. Києві від 04.12.2024 №265482-2024 питання щодо майна, яке описано для забезпечення цивільного позову можливої конфіскації, а також щодо речових доказів та інших речей, нажитих злочинним шляхом, підлягає вирішенню судом при постановлені вироку по справі. Відповідно до вироку від 01.06.2006 року, винесеного Дніпровським районним судом м.Києва та Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.11.2006 у справі № 11-а 1894/2006, яке набрало законної сили, [PERSON] , відповідно до ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, засуджено за ст.27 ч.2 та ст.191 ч.5 КК України із застосуванням ст.69 КК України; ч.2 ст.366 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, ст.358 ч.3 КК України до п`яти років позбавлення волі без конфіскації належного йому майна та без позбавлення прав обіймати посади чи займатися певною діяльністю. Питання щодо зняття арешту вищезазначеного майна судом не розглядалося. В рамках цивільного позову [PERSON] добровільно виконав рішення суду та сплатив відповідні кошти. На підтвердження зазначеного повідомлено, що інформація про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з [PERSON] коштів за рішенням суду (вироком) відсутня, оскільки рішення суду було виконано до видачі виконавчого листа судом та звернення до державної виконавчої служби. Таким чином, відсутні виконавчі провадження щодо стягнення заборгованості з [PERSON] за вироком суду від 01.06.2006 року, винесеним Дніпровським районним судом м.Києва. У зв`язку з наявністю запису (архівного) про арешт нерухомого майна, оформити спадщину в порядку спадкування після смерті спадкодавця на спадкове майно до складу, якого входить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , позивач не має можливості. У зв`язку з викладеним, позивач просить скасувати арешт, накладений 18.04.2003 року Слідчим управлінням ГУ МВС України в м.Києві (вул. Володимирська, 15, м. Київ, 01601, ЄДРПОУ: 40108583) на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований Першою Херсонською нотаріальною конторою 17.10.2005, реєстраційний номер обтяження: 2501287 на підставі: постанова, 12/2-3457, 21.04.2003, не вказано, СУ УМВС в м. Києві, Архівний номер: 2781612HERSON1, Архівна дата: 29.04.2003, Дата виникнення: 29.04.2003 № реєстра: 279818-67, внутрішній №8101433E25F427314447. Зняти обтяження (архівний запис) та вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про заборону, а саме реєстраційний номер 2501287, зареєстрований 17.10.2005 Першою Херсонською нотаріальною конторою. Ухвалою від 15.04.2025 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами загального провадження до підготовчого судового засідання. 27.05.2025 року представник відповідача Головного управління Національної поліції у м.Києві надав до суду відзив, згідно якого представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі та вважав їх безпідставними та необґрунтованими. Так, встановлено, що правовою підставою для накладання обтяження на вищезазначене майно позивача слугувала постанова старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві капітана міліції Фаренюка О.С. від 18.04.2003 року про забезпечення заявленого в справі цивільного позову, яка винесена у рамках здійснення ним досудового розслідування кримінальної справи під №20-3297, порушеної за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.200 КК України. Отже, належним відповідачем у вищезазначеній судовій справі є Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, яке відповідно до інформації з єдиного державного реєстру осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є окремою юридичною особою публічного права (діючою станом на даний час) та має код ЄДРПОУ: 08592201. ГУНП у м. Києві не є правонаступником ГУМВС України в місті Києві, оскільки відповідно до пункту 5 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України « Про Національну поліцію» передбачено втрату чинності Законом України «Про міліцію», що з 07.11.2015 міліція ОВС України в Україні як державний орган виконавчої влади припинила своє існування. Головне управління МВС України в місті Києві на даний час перебуває в стані припинення, однак ще не припинено повністю, про що є відповідні відомості в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців і громадських формувань. Отже, оскільки Головне управління Національної поліції у м. Києві не є правонаступником Головного управління МВС України в м. Києві, а тому Головне управління Національної поліції у м. Києві не є належним відповідачем у даній справі, так як правовідносини у позивача відбувалися саме з Головним управлінням МВС України в місті Києві (міліція ОВС України). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Також, представник відповідача зазначив, що відсутні повноваження у Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо самостійного здійснення юридичного представництва своїх інтересів у суді. Таким чином, враховуючи викладене, представник відповідача вважав за необхідне зазначити, що Слідче управління Головного управління Національної поліції у м. Києві є структурним підрозділом (входить у склад) Головного управління Національної поліції у м. Києві та не має статусу юридичної особи публічного права. Щодо позовної вимоги про скасування арешту, то в даному випадку, арешт на майно було накладено на підставі постанови слідчого від 18.04.2003, тобто до набрання чинності новим КПК України. Отже, виходячи зі змісту пункту 9 розділу 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, арешт майна не скасований, продовжує свою дію до цього часу. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (позиція із постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц). Пунктом дев`ятим розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом. Отже, арешт на майно накладений за правилами кримінального судочинства підлягає скасуванню за правилами того виду ж судочинства. Але, оскільки нормами КПК України 1960 року не було визначено порядку скасування арешту майна за ініціативою осіб, які не були учасниками кримінального провадження, але є власниками або володільцями арештованого майна, при вирішенні зазначеного питання підлягають застосуванню норми КПК України 2012 року. Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в місті Києві капітана міліції Фаренюка О.С. від 18.04.2003 про забезпечення заявленого в справі цивільного позову, яка винесена у рамках здійснення ним досудового розслідування кримінальної справи під №20-3297, порушеної за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.200 КК України, було виключно забезпечено заявлений у кримінальній справі №20-3297 цивільний позов, шляхом заборони відчуження до прийняття рішення по даній справі квартири [ADDRESS] . Пунктом другим зазначеної постанови вирішено про прийняте рішення щодо заборони відчуження вищезазначеного майна повідомити Херсонське міське БТІ та Першу державну нотаріальну контору в м. Херсоні, надавши копії постанови, що в свою чергу було виконано слідчим шляхом направлення відповідної постанови на адресу вищезазначених державних органів та установ. Таким чином, встановлено, що у кримінальній справі №20-3297 постанова про арешт майна не виносилася та арешт на вищевказане майно не накладався. Належних і допустимих доказів порушення будь-яких його законних прав чи інтересів юридичною особою ГУНП у м. Києві позивав не надав. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі. 29.05.2025 року представник позивача [PERSON] надала до суду відповідь на відзив, згідно якої зазначила, що ліквідація Управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві та його структурних підрозділів з одночасним створенням іншого органу ГУНП, який частково виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідується, надає можливість дійти висновку про те, що Головне управління Національної поліції у м.Києві, з огляду на правовий статус і обсяг повноважень, є фактичним правонаступником ліквідованого Управління Міністерства внутрішніх справ України у м.Києві, а отже залучення його відповідачем до розгляду справи щодо відновлення порушених прав [PERSON] відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постановах від 04.03.2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14 ГУНП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, Головне управління Національної поліції у м. Києві є правонаступником УМВС, а тому твердження відповідача-2 про те, що він не є правонаступником ГУ МВС України в м. Києві не відповідає дійсності і є безпідставним, а заявлення даного позову до Головного управління Національної поліції України у м. Києві є обґрунтованими, так як спрямоване на ефективне відновлення порушених прав позивача. Відповідно до п. 21.1 Постанови Великої Палати Верховного суду від 30.06.2020 року по справі № 727/2878/19 було сформовано правовий висновок: «Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства». Тобто, Велика Палата Верховного суду визначила в даному пункті дві підстави для розгляду справи в порядку цивільного чи/то господарського судочинства, а саме: особа, на майно якої накладено арешт, не була учасником кримінального провадження; завершеного (вироком, постановою про закриття провадження) у порядку передбаченому КПК України 1960 року. В даному випадку на вказані правовідносини розповсюджуються положення саме цивільно-процесуального законодавства України. Позиція Великої Палати Верховного Суду стосовно юрисдикційної підсудності щодо зняття арешту з майна накладеного в рамках кримінального провадження залишається на сьогоднішній день незмінною - розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, навіть за умови, що особа (власник) не є учасником кримінального провадження, якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року, а не КПК України 2012 p., то спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Оскільки, арешт на спірне нерухоме майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній на підставі положень КПК України 1960 року, а згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства. Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду України викладеного у справі №911/1247/18 від 21.08.2019 року, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Захист майнового права фізичною чи юридичною особою відповідно до вимог ЦПК України може здійснюватися в порядку цивільного судочинства. На сьогодні позивач не може оформити спадщину після смерті батька через наявність арешту. Відтак, арешт накладений на майно, порушує спадкові права позивача. Щодо статусу Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві, представник позивача зазначає наступне. Визначаючи відповідача по справі в позовній заяві зазначено слідче управління Головного управління Національної поліції у м. Києві, оскільки цим структурним підрозділом виносилась постанова про арешт майна. Таким, чином, звертаючись до суду та визначаючи коло відповідачів, позивачем визначено зокрема Слідче управління Головного управління Національної поліції у м.Києві із зазначенням ЄДРПОУ, адреси юридичної особи та контактів, які належать Головному управлінню Національної поліції у м. Києві. Отже, формально позов подано до Головного управління Національної поліції у м.Києві, оскільки заміна неналежного відповідача чи залучення співвідповідача в даному випадку є неможливим, так як позов подано до юридичної особи Головного управління Національної поліції у м. Києві (до якої входить структурний підрозділ слідче управління, яке безпосередньо виносила постанову про накладення арешту на майно). Поряд з цим, відзив на позовну заяву подано, саме уповноваженим представником Головного управління Національної поліції у м. Києві. Таким чином, самим відповідачем-2 визнано, що позовні вимоги подані саме до Головного управління Національної поліції у м. Києві. У зв`язку з викладеним, представник позивача просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 03.06.2025 року представник відповідача Головного управління Національної поліції у м.Києві надав до суду заперечення, згідно якого із доводами, що викладені у даній відповіді на відзив, сторона відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі та вважала їх цілком необґрунтованими. Фактично обґрунтування відповіді позивача на відзив зводиться до того, що Головне управління Національної поліції у м.Києві є правонаступником Головного управління МВС України в місті Києві, що не відповідає дійсності. З матеріалів даної справи вбачається, що процесуальне рішення щодо накладення арешту на майно позивача, здійснював слідчий слідчого управління Головного управління МВС України у місті Києві, який станом на день прийняття зазначеного рішення був працівником міліції органів внутрішніх справ України, яка ліквідується та із 07.11.2015 Головне управління МВС України у місті Києві (міліція) перебуває в стані припинення (в тому числі слідче управління, як його структурний підрозділ), а Головне управління Національної поліції у м. Києві не є правонаступником вказаного органу, а тому не є належним відповідачем у справі. Арешт на майно, накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає скасуванню за правилами того виду ж судочинства. Але, оскільки нормами КПК України 1960 року не було визначено порядку скасування арешту майна за ініціативою осіб які, не були учасниками кримінального провадження, але є власниками або володільцями арештованого майна, при вирішенні зазначеного питання підлягають застосуванню норми КПК України 2012 року. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі. 09.06.2025 року представник позивача Козацька О.К. надала до суду письмові пояснення, згідно яких зазначила, що позивач обґрунтовано, посилаючись на правові висновки Великої палати Верховного Суду, які є усталеними та не потребують додаткових доказів, зазначила, що на місце ліквідованого Управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві та його структурних підрозділів утворено Головне управління Національної поліції в м. Києві з відповідними структурними підрозділами, на які законом покладені аналогічні функції, що полягають у забезпеченні охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Отже, Головне управління Національної поліції, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, виконує функції, які були покладені на УМВС України. У даній справі співвідповідачем зазначено Головне управління Національної поліції в м. Києві, саме воно виконує завдання і функції УМВС України в м. Києві, і саме на підставі постанови старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві від 18 квітня 2003 року, Першою Херсонською нотаріальною конторою 17.10.2005 зареєстровано обтяження арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги позивача про скасування арешту майна. Зі змісту постанови старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві, капітана Фаренюк О.С. від 18 квітня 2003 року, вбачається, що за розглядом матеріалів кримінальної справи №20-3297, порушеної за ознаками злочину передбаченого ст.200 ч.1 КК України,

Outcome: partial