Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Кам`янського звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 24.08.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 24.08.2024-100002496 (далі Договір) в електронній формі. За умовами договору відповідач отримав кошти у сумі 20 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % в день строком на 140 днів (до 10.01.2025), комісії у розмірі 15 % від суми наданого кредиту. Відповідач частково свої зобов`язання виконав, сплатив Кредитодавцю 14 055,15 гривень. Оскільки відповідач зобов`язання за договором в повному обсязі не виконав, станом на 10.01.2025 виникла заборгованість у сумі 43 404,74 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 16 871,09 грн; суми прострочених платежів по процентах 16 533,65 гривень, суми неустойки 10 000,00 гривень. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2025 року головуючою суддею визначено суддю Юрченко Я.О.. Ухвалою від 16.07.2025 року встановлено, що місцем реєстрації боржника [PERSON] є [ADDRESS] , і на підставі пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України справа передана на розгляд Заводському районному суду міста Кам`янського. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2025 року головуючою суддею визначено суддю Подкопаєву І.А.. Ухвалою від 31.10.2025 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Учасникам справи встановлені строки для подання заяв по суті справи, а також заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. 21.11.2025 року на адресу суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому визнав, що 24.08.2024 року між ним та ТОВ «Споживчий Центр» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав споживчий кредит у сумі 20 000 грн строком на 140 днів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % в день, комісії у розмірі 15 % від суми кредиту у сумі 3 000 грн. Свої зобов`язання із повернення кредиту він виконав частково і сплатив відповідно до Графіку платежів: 02.09.2024 6000 грн; 29.09.2024 4 055,15 грн, 03.10.2024 4000 грн. При цьому, позовні вимоги визнає частково у сумі 5 944,85 грн, вважає, що пред`явлена сума заборгованості є незаконною, оскільки позивач не врахував сплачені ним кошти у сумі 14 055,15 грн в рахунок погашення тіла кредиту, протиправно застосував підвищені проценти за користування кредитними коштами, що не передбачено умовами договору, протиправно застосував до відповідача неустойку у сумі 10 000 грн, вважає суму нарахованих процентів неспівмірними із тілом кредиту та такими, що порушують принцип добросовісності, тому заперечує проти задоволення позовних вимог у сумі понад 5 944,85 грн. 08.12.2025 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» позивач надав відповідь на відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що проценти за користування кредитними коштами нараховані відповідно до умов договору в межах строку кредитування у розмірі 1 % в день, що відповідає розміру максимальної денної процентної ставки, передбаченої частиною 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». У наданому розрахунку враховані сплачені відповідачем суми у розмірі 14 055,15 грн, наданий розрахунок та є належним та допустимим доказом наявності та розміру заборгованості, комісія про надання кредиту є виправданою, оскільки кредитні кошти надані шляхом їх перерахування на банківський рахунок відповідача, відкритий у іншій банківській установі. Також позивач наголошує, що нарахування та стягнення неустойки не заборонено чинним законодавством відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ від 22.11.2023. В судове засідання, призначене на 21.01.2026, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Беручи до уваги те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини, що виникли між сторонами. 24.08.2024 року ТОВ «Споживчий Центр» направило [PERSON] Пропозицію про укладення Кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) та одноразовий ідентифікатор (код з смс - повідомлення) Е525 для підписання та укладання договору (а.с. 21 - 24). 24.08.2024 [PERSON] прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Кредитного договору № 24.08.2024 100002496 (кредитної лінії), а також підписала одноразовим ідентифікатором Е525 Заявку Кредитного договору № 24.08.2024 100002496 (далі - Договір) (а.с. 24 - 27). Відповідно до Заявки кредитного договору та Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору Позичальнику надається Кредит на наступних умовах: - дата надання кредиту 24.08.2024 року; - сума кредиту 20 000,00 гривень; - строк, на який надається Кредит 140 днів з дати його надання; - дата повернення (виплати) Кредиту 10.01.2025 року; - процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку; - комісія, пов`язана з наданням Кредиту (надалі «Комісія за надання», «Комісія»; економічна сутність плата за надання Кредиту) 15 % від суми Кредиту та дорівнює 3000 грн - протягом строку дії договору тарифи та комісії за фінансовою послугою залишаються незмінними. - кредитодавець не надає додаткових та/або супутніх послуг; - орієнтовна реальна річна процента ставка за кредитом - 6469,13 %; - орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 43 079,63 грн; - загальні витрати за споживчим кредитом 23079,63 гривень; - неустойка: 200 грн. 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кошти в розмірі 20 000 гривень шляхом їх перерахування на платіжну картку клієнта, зазначену в договорі (4441-11ХХ-ХХХХ-4464), що підтверджується Довідкою ТОВ Універсальні платіжні рішення за вих. № 121-0807 від 08.07.2025 року (а.с. 15), даними бухгалтерського обліку, контрагент [PERSON] (а.с. 66 - 74). Позичальник свої зобов`язання з повернення тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами виконав частково, сплатив 02.09.2024 6000 грн, 20.09.2024 4055,15 грн, 03.10.2024 4000 грн. Всього 14 055,15 гривень. Вказані обставини визнаються сторонами, а тому відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. З наданої позивачем Довідки розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором вбачається, що [PERSON] має заборгованість 43 404,74 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту у сумі - 16 871,09 грн; проценти за період з 24.08.2024 по 10.01.2025 16 533,65 грн, неустойка 10 000,00 грн (а.с. 16). За даними бухгалтерського обліку, контрагент: [PERSON] , відповідач сплатив 14 055,15 гривень, які були враховані наступним чином: комісія за надання кредиту 3000 грн; проценти за користування кредитними коштами 7926,24 грн; тіло кредиту 3 128,91 грн (а.с. 66 - 74). Аналіз фактичних обставин справи свідчить, що між сторонами виник спір щодо неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором, а тому до спірних відносин застосуванню підлягають норми матеріального права, зокрема Розділу І, ІІ та Глава 71 Підрозділу 1 Розділу ІІІ Книги п`ятої ЦК України. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України). Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016 року та Закон України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року (в частині, що не суперечить Закону України № 1734-VIII). Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з вимогами частини другої статті 1054 ЦК України відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частина друга статті 1046 ЦК України). Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умови. Факт укладення кредитного договору (позики) не може бути встановлено судом без встановлення факту перерахування грошових коштів позичальнику. Встановлення на підставі належних та допустимих доказів факту перерахування коштів на рахунок боржника слугує додатковим підтвердженням факту укладення кредитного договору. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21). Відповідно до вимог частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція висловлена у постановах Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц. Кредитний договір № 24.08.2024-100002496 від 24.08.2024 року укладений між сторонами в електронній формі шляхом його підписання за допомогою введення одноразового ідентифікатора, а тому він є укладеним у письмовій формі, що відповідає вимогам, передбаченим статтями 207, 208, 1055 Цивільного кодексу України, відповідач отримав суму кредиту на свою платіжну картку, а тому в нього виник обов`язок з повернення отриманих за кредитним договором коштів у розмірі та на умовах встановлених договором, а також процентів за користування ними. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач свої зобов`язання за договором виконав не в повному обсязі, сплативши за період з 02.09.2024 по 03.10.2024 - 14 055,55 грн., а саме: - 02.09.2024 6000 грн, які були зараховані позивачем в оплату комісії за надання кредиту у сумі 1 507,97 грн, процентів за користування кредитом у сумі 2800 грн, тіла кредиту у сумі 1692,03 грн; - 20.09.2024 4 055,15 грн, які були зараховані позивачем в оплату комісії за надання кредиту у сумі 1 492,03 грн, процентів за користування кредитом у сумі 2563,12 грн; - 03.10.2024 4000 грн., які були зараховані позивачем в оплату процентів за користування кредитом у сумі 2563,12 грн, тіла кредиту 1 436,88 грн. Дослідивши матеріали справи, перевіривши проведені позивачем розрахунки, суд дійшов до висновку, що при розрахунку заборгованості враховані сплачені відповідачем кошти у сумі 14 055,15 грн, проценти за користування кредитними коштами нараховані у розмірі 1 % в день за кожен день користування кредитними коштами, що відповідає умовамм договору та не перевищує максимального розміру денної процентної ставки, встановленої законом, в межах строку кредитування (до 10.01.2025). Суд відхиляє доводи відповідача, що позивач застосував підвищений розмір процентів за користування кредитними коштами, оскільки це твердження спростоване матеріалами справи, також не знайшли свого підтвердження доводи відповідача про перевищення розміру нарахованих процентів більше, ніж у двічі, суму кредиту. Відтак, позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за період з 24.08.2024 по 10.01.2025 у сумі 33 404,74 гривень, з яких основний борг за тілом кредиту - 16 871,09 грн та процентів за користування ним у сумі 16 533,65 грн, є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню повністю. Щодо вимоги про стягнення неустойки у сумі 10 000 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24.02.2022 до теперішнього часу. Суд відхиляє доводи позивача, що до спірних правовідносин мають застосовуватися вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498 ІХ від 22.11.2023 року, яким з Закону України «Про споживче кредитування» виключено пункт 6.1, яким була встановлена заборона нарахування неустойки, штрафу, пені за прострочення виконання споживачем зобов`язань за кредитним договором на період дії в Україні воєнного стану. За змістом частини другої статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Так основним регулятором договірних відносин є ЦК України, а не окремі закони, що вбачається з аналізу висновків постанови Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 362/2159/15-ц. Водночас пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі прострочення споживачем у період з 01.03.2020 до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. З системного аналізу як приписів п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», на які посилається позивач, так і п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вбачається, що відповідні положення Закону України «Про споживче кредитування» не мають предметом свого правового регулювання правовідносини щодо нарахування пені під час воєнного стану в державі, а стосуються унормування цивільного законодавства у зв`язку з іншими обставинами, а саме прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Відтак, до спірних правовідносин має застосовуватися заборона щодо нарахування неустойки, штрафів, пені, передбачена пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Відтак, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення неустойки у сумі 10 000,00 гривень є незаконними та необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, встановивши фактичні обставини справи та перевіривши їх доказами, визначивши спірні правовідносини та норми права, що підлягають застосуванню до них, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» суму заборгованості у сумі 33 404,74 гривень, з яких основна сума боргу за тілом кредиту - 16 871,09 грн, проценти за користування кредитом за період з 24.08.2024 по 10.01.2025 у сумі 16 533,65 грн, що становить 76,96 % пред`явлених позовних вимог (33404,74 грн / 43 404,74 грн х 100 %). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позовних вимог частково з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у сумі 1 864,28 грн. (2 422,40 грн х 76,96 %).

Outcome: partial