Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

До Лугинського районного суду Житомирської області надійшла цивільна справа за позовом представника позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] до Лугинської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно. В подальшому представник позивача уточнила позовні вимоги. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] померла [PERSON] . На день її смерті з нею проживала та була зареєстрована її племінниця [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме: на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельні ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП "Червона Волока" село Червона Волока, Коростенського району, Житомирської області без визначення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості), згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0287903, який видано Лугинською районною державною адміністрацією. Позивачка не може оформити право на спадкове майно у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на зазначене спадкове майно. Позивачка змушена звернутись з даним позовом, оскільки позасудовим шляхом здійснити захист своїх спадкових прав та оформити їх вона не може. Ухвалою суду від 31.10.2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання, витребувано копію спадкової справи. 26.12.2025 року до суду надійшла копія спадкової справи № 117/2025 на майно померлої [PERSON] 13.01.2026 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. У судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце повідомлені належним чином. У заяві до суду представник позивача просить справу розглянути у її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Представник позивача подала до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати без її участі, свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач надіслав заяву про розгляд справи без участі його представника, проти задоволення позову не заперечує, просить прийняти рішення на розсуд суду. За таких обставин суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних матеріалів та без фіксації технічними засобами, відповідно до вимог ст. ст. 191 ч. 2, 247 ЦПК України. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] у віці 78 років в с. Червона Волока, Лугинського району, Житомирської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.03.1999 року. Відповідно до рішення Лугинського районного суду Житомирської області № 281/265/25 від 26.06.2025 року, довідок № 337 від 27.02.2025 року, № 463 від 14.05.2025 року, [PERSON] дійсно прийняла спадщину від тітки [PERSON] , яка померла [INFO] , та знаходилась на її утриманні, фактично вступивши в володіння спадковим майном за адресою: [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок 1973 року побудови належить [PERSON] . [PERSON] на момент смерті була зареєстрована та постійно проживала за вказаною адресою, разом з нею проживала небога [PERSON] , що підтверджується довідкою № 464 від 14.05.2025 року. [PERSON] були передані у приватну власність земельні ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з рішень Червоноволоцької сільської ради Лугинського району Житомирської області від 04.02.1994 року та №25 від 09.10.2009 року. [PERSON] був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0287903 від 28.10.1997 року, але правовстановлюючі документи взамін сертифіката не видавались, земельна ділянка в натурі (на місцевості) не виділялась, що підтверджується листом № С-7/0-0.26-6/135-20 від 20.01.2020 року. 09.10.2025 року листом № 631/02-14 приватний нотаріус Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Можарівська Н.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі того, що не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно, рекомендовано звернутись до суду для визнання права власності на спадкове нерухоме майно. 23.06.2025 року була зареєстрована спадкова справа № 117/2025 до майна померлої [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 81619273 від 23.06.2025 року та повідомленням №2087/01-21 від 18.06.2025 року. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до ч.5 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України 2003 року, який набрав чинності 01.01.2004 року, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У п.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 роз`яснено, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. У випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки в цьому випадку підстави для пред`явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні. Таким чином, у разі прийняття спадщини спадкоємцями до 31.12.2003 року, включно, застосуванню підлягають норми спадкового законодавства ЦК УРСР. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 530 ЦК УРСР 1963, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до ст. 530 ЦК УРСР 1963, до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Положеннями частини першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (чинної на дату відкриття спадщини), передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, зокрема, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця. Рішенням Лугинського районного суду № 281/265/25 від 26.06.2025 року встановлено, що [PERSON] доводиться племінницею померлій [PERSON] і перебувала на її утриманні в період з 1989 року до дня смерті останньої. [PERSON] дійсно прийняла спадщину фактично вступивши у володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Лугинської селищної ради №463 від 14.05.2025 року. Виникнення права власності на будинки, що побудовані до 1992 року регулювалось положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими 45/5 комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5. У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до пункту 1 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Згідно з пунктом 5 цього Указу, видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно ст. 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно ст. 3 цього Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) "підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X "Перехідні положення" ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). За правилами Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" моментом виникнення права на земельну частку (пай) є момент виникнення відповідного права колективної власності на земельну ділянку та існує незалежно від його посвідчення сертифікатом. Згідно положення ст.3 ЦК України випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також, відповідно з статті 1 Першого ПротоколуКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 6 Перехідних положень ЗК України, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, не може бути позбавлений права переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, в даному випадку позивач, успадкувавши право власності на земельну ділянку, відповідно до Перехідних положень ЗК України, повинен переоформити у встановленому порядку право власності на земельну ділянку. Громадяни та юридичні особи, відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України, набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Суд, враховує, що відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує, визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звернулись. У позивача відсутня можливість у нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на майно, яке увійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] , тому суд дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved