Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що 04.02.011 уклав з відповідачем договір про надання банківських послуг. 02.07.2012 відповідач видав йому картку. 26.12.2019 кредитний договір був продовжений на підставі поданої заяви - анкети про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, які були актуальні тільки один місяць. Відповідач скористався юридичною неграмотністю позивача та прописав умови, які є недійсними в силу закону та на підставі них штучно збільшував для позивача розмір кредиту, зокрема, пункти 1.1.3.2.3; 2.1.1.2.5 умов та правил, за якими банк має право зміни кредитного ліміту в односторонньому порядку, пункти 1.1.3.1.6 та 2.1.1.3.1 за якими надається право відповідачу списання коштів (у тому числі відсотків за рахунок коштів кредитного ліміту) для погашення зобов`язань позивача. Зазначає, що відповідач використовує наданий позивачу кредит для своїх потреб: отримання для себе прибутку за рахунок збільшення для позивача кредитної заборгованості.Вказані умови є несправедливими та нікчемними.Зазначає, що з 26.12.2019 правовідносини між ним та відповідачем, з урахуванням зменшення кредитного ліміту до 0,00 грн., а зміна розміру кредитного ліміту в односторонньому порядку заборонена, є недійсними в силу вимог закону. Неодноразово звертався до відповідача з відповідними заявами. Рішенням суду у справі №591/9155/21 позивачу було відмовлено у позові не по суті спору, а у зв`язку з необґрунтованістю, оскільки заявлені вимоги не є ефективним способом захисту, що не позбавляє позивача повторно звернутися до суду з позовом. Відповідач порушив ч. 1 ст. 5 Закону України Про організацію формування та обігу кредитних історій, надавши до бюро недостовірну інформацію, яка шкодить репутації позивача. Виписка, яку надав позивачу відповідач, не може бути доказом існуючої заборгованості, оскільки не є можливим перевірити розмір нарахованих відсотків, на який розмір тіла кредиту нараховувались відсотки, яку суму він погашав та якими первинними документами це підтверджується. За розрахунком позивача, він переплатив відповідачу 9 244,04 грн. Звертався до відповідача з претензією щодо погашення цього боргу, банк борг не визнав. Просить: просить визнати неправомірними дії відповідача, які полягають у списанні відсотків за рахунок кредиту наданого позивачу по кредитному договору від 04 лютого 2011 року. Визнати неправомірними дії АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту наданому позивачу , згідно кредитного договору від 04 лютого 2011 року. Зобов`язати АТ КБ «ПРИВАТБАНК», звернутись до бюро кредитних історій з заявою про вилучення всієї інформації, що міститься у кредитній історії позивача , за договором (26259100500103). Стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 4 лютого 2011 року в розмірі 9244,04 грн. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти позову. Пояснив, що 04.02.2011 позивач звернувся до банку з пропозицією, у зв?язку з чим було укладено кредитний договір, за ним позивач отримав кредитну картку № [NUMBER] , на яку було встановлено ліміт 2500 грн., який в подальшому змінювався, що відповідає умовам договору. У подальшому з метою встановлення/продовження ділових відносин 26.12.2019 позивач підписав анкету - заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, чим засвідчив, що приєднується до умов і правил та підтвердив укладення договору. В цей же день позивач отримав перевипущену кредитну карту № [NUMBER] , активував її та почав використовувати. Використовував кредитні кошти та частково погашав заборгованість. У зв`язку з тим, що позивач самостійно не здійснював платежі на погашення заборгованості належним чином, банк на підставі п.2.1.1.3.1 Умов та правио проводив договірне списання, що було погоджено сторонами у договорі. Тому позовні вимоги є безпідставними. Не визнає вимогу про стягнення з банку коштів, оскільки позивач не є кредитором за даним договором. Позивач вже звертався із аналогічними вимогами до суду, у задоволенні його позову було відмовлено. Просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 08.04.2024 відкрито спрощене провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу від 24.12.2025 справу розподілено судді Ніколаєнко О.О. Ухвалою від 20.01.2026 закрито провадження у справі в частині вимог про визнання дій неправомірними, стягнення коштів, зобов`язання вчинити дії в частині вимог про визнання неправомірними дій , які полягають у списанні відсотків за рахунок кредиту наданого позивачу по кредитному договору від 04 лютого 2011 року за період з 02.07.2012 по 17.12.2021, визнання неправомірними дій, які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту наданому позивачу, згідно кредитного договору від 04 лютого 2011 року. У судовому засіданні представники сторін підримали власну позицію з підстав, викладених у позові та відзиві. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 04.02.2011 позивач звернувся до банку із заявою-анкетою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, згідно з якою позивач погоджується з тим, що ця анкета-заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами складають договір про надання банківських послуг, укладання якого він підтверджує і зобов`язується виконувати його умови (а.с. 6,7). Відповідно до довідки про зміну умов кредитування 02.07.2012 було встановлено кредитний ліміт по картковому рахунку на рівні 2500 грн., в подальшому він неодноразово змінювався, 11.08.2021 кредитний ліміт зменшений до 0,00 грн. (а.с. 134 зв). 26.12.2019 позивач подав до АТ КБ «ПриватБанк» заяву про приєднання до умов і правил надання послуг, у якій власним підписом підтвердив згоду з умовами договору приєднання, у тому числі щодо порядку, розмірів та строків нарахування відсотків за договором (14-20). Відповідно до виписки за укладеним кредитним договором , сформованої станом на 07.01.2025, у періоді з 02.07.2012 по 01.07.2022 позивач користувався кредитними коштами та здійснював погашення боргу. Всього за цей період розмір витрат становить 255 586,79 грн., надходжень - 246103,88 грн. Заборгованість на кінець періоду складає 9 482,91 грн., у періоді з 18.12.2021 по 01.04.2022 відповідач нараховував відсотки за кредитним договором (а.с. 119-134). [PERSON] складено самостійно розрахунок, відповідно до якого за період з 02.07.2012 по 17.12.2021 заборгованість по кредиту відсутня, а наявна переплата в сумі 9244,04 грн. (а.с. 27-43). Як вбачається з матеріалів справи у грудні 2021 року позивач звертався до суду з позовом до ПАТ КБ ПриватБанк, у якому просив визнати неправомірною бездіяльність АТ КБ «ПриватБанк» в ненаданні відповіді з 09 листопада 2021 року до 17 грудня 2021 року на скаргу позивача; визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк», які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту, наданому [PERSON] , нарахуванні і списанні відсотків за рахунок кредиту [PERSON] ; скасувати нараховані і списані відсотки за рахунок кредитних коштів [PERSON] . Вимоги щодо визнання неправомірним дій банку по зміні в односторонньому порядку кредитного ліміта, нарахуванню та списанню відсотків за рахунок кредиту мотивував тим, що заборгованості за кредитом не має, а навпаки має переплату. Заборгованість є штучно сформованою. Відповідач не передав позивачу примірника кредитного договору. Неправомірно змінив розмір дозволеного кредитного ліміту в односторонньому порядку, а тому кредитний договір у частці зміни умов договору в односторонньому порядку є нікчемним. Списання відповідачем відсотків за рахунок кредитного ліміту є неправомірним та призводить до штучного збільшення заборгованості. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15.09.2022 у справі №591/9155/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання неправомірними дій банку, які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту, нарахуванні та списанні відсотків за рахунок кредиту, заявлення вимоги про скасування нарахованих і списаних за рахунок кредитних коштів відсотків, суд виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову є неефективним, оскільки сам по собі не сприяє відновленню прав, які позивач вважає порушеними. При цьому суд досліджував надані сторонами докази, які охоплювалися періодом з 02.07.2012 по 17.12.2021. Постановою Сумського апеляційного суду від 17.01.2023 вказане рішення суду залишено без змін. У постанові апеляційний суд зазначив, що відповідач нараховані відсотки за користування кредитними коштами неправомірно списує за рахунок кредитних коштів, тим самим штучно збільшуючи заборгованість за кредитом, позивач не скористався своїм правом на витребування розрахунку заборгованості за тілом кредиту та відсотків, а надав свій розрахунок, з яким суд не може погодитися, оскільки він не містить істотних даних умов договору. Позивач фактично оспорює нараховану йому заборгованість за кредитним договором, але при наявності лише виписки з банківської картки перевірити правильність розрахунку неможливо, а з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених ЦК України. Колегія суддів зауважила, що це не позбавляє позивача права зробити запит до банку з метою отримання повного розрахунку заборгованості із зазначенням істотних умов кредитного договору та порушити питання проведення перерахунку, обравши спосіб захисту своїх прав, як примусове виконання обов`язку в натурі (ст. 16 ЦК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вже було зазначено вище, ухвалою від 20.01.2026 провадження у справі в частині вимог про визнання неправомірними дій відповідача, які полягають у списанні відсотків за рахунок кредиту наданого позивачу по кредитному договору від 04 лютого 2011 року за період з 02.07.2012 по 17.12.2021, визнання неправомірними дій АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту наданому позивачу, згідно кредитного договору від 04 лютого 2011 року. Решта позовних вимог про визнання неправомірними дій відповідача, які полягають у списанні відсотків за рахунок кредиту наданого позивачу по кредитному договору від 04 лютого 2011 року за період з 18.12.2021, стягнення коштів та зобов`язання звернутись до бюро кредитних історій про вилучення всієї інформації про позивача розглядається судом по суті. З матеріалів справи вбачається, що у періоді з 18.12.2021 по 01.04.202 відповідачем продовжували нараховуватись відсотки за укладеним кредитним договором. Позивач просить визнати таке нарахування неправомірним. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції. У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. ЄСПЛ, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набрало статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання неправомірними дій банку, які полягають у списанні відсотків за рахунок кредиту є неефективним, оскільки сам по собі не сприяє відновленню прав, які позивач вважає порушеними. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 січня 2022 року у справі № 346/5955/19. Таким чином, у задоволенні вимог про визнання неправомірними дій по нарахуванню відсотків у періоді з 18.12.2021 по 01.04.2022 слід відмовити. Позивач також просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 9 244,04 грн. Відносно цієї вимоги суд зазначає таке: Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення 9 244,04 грн, позивач посилається на власний розрахунок, згідно з яким ним було сплачено кошти понад фактичний обсяг отриманого кредиту та нарахованих відсотків. Фактично позивач вважає вказану суму своєю переплатою, яка утримується банком без належних правових підстав. Разом з тим, суд не може погодитися з наданим позивачем розрахунком з огляду на наступне. Відповідно до ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Наданий позивачем розрахунок (а.с. 27-43) є суб`єктивним відображенням бачення позивача щодо руху коштів по рахунку. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Інших доказів, які б підтверджували наданий позивачем розрахунок надано не було. Клопотання про їх витребування позивач не заявляв у порядку та строки, встановлені ЦПК України. Натомість, згідно з наданою банком випискою по рахунку станом на 07.01.2025 у позивача наявна заборгованість у розмірі 9 482,91 грн, а не переплата. Оскільки матеріалами справи не підтверджується факт відсутності заборгованості позивача перед банком вимога про стягнення заборгованості (переплати) у розмірі 9 244,04 грн є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача звернутися до бюро кредитних історій із заявою про вилучення інформації, суд зазначає наступне. Обгрунтовуючи вказану вимогу, позивач посилається на те, що банк без згоди позивача розмістив інформацію про нього у Українському бюро кредитних історій Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України Про організацію формування та обігу кредитних історій , на яку посилається позивач в обгрунтування вимог, бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій ведення кредитної історії» (далі по тексту Закон) діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач Бюро юридична або фізична особа суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 Закону інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону Бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього. Разом з тим, відповідно до п. 2.1.1.10.1 Заяви позивача про приєднання до умов і правил надання послуг, яка була підписана позивачем 26.12.2019, приєднанням до цього договору клієнт надає згоду на передачу, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації щодо себе (а.с. 20) Таким чином, дані обставини спростовують доводи позивача про те, що письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього він не надавав. Враховуючи викладене, ця вимога також не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed