Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] звернувся до Хустського районного суду Закарпатської області позовом до [PERSON] , де третя особа без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Вишківської селищної ради, про позбавлення батьківських прав. Позов вимоги вмотивовано тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Хустського районного суду у справі №309/97/20 розірвано шлюб між сторонами. Згідно рішення суду №309/604/20 з нього стягнуто аліменти га утримання дітей. Такі аліменти він сплачує, однак при зустрічі з дітьми він спостерігав, що діти вдягнуті не по сезону, голодні та недоглянуті. Він звернувся до школи з приводу відвідування і йому дали характеристику, згідно якої син [PERSON] часто прогулює школу і мама не докладає зусиль для покращення емоційного та розумового стану дитини. Ним подавався позов до Хустського районного суду з тих підстав, що [PERSON] зловживала алкогольними напоями та молодший син проживає з ним. Рішенням Хустського районного суду від 06.06.2025 позов задоволено частково. Визначено місце поживання [PERSON] з батьком, відмовлено в позовних вимогах про позбавлення материнських прав. В послідуючому відносини відповідачки з молодшим сином [PERSON] були повністю припинені і вона надала нотаріальну заяву відповідно до якої надає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , позаяк не бажає мати з ним нічого спільного. Враховуючи неналежне ставлення відповідачки до дітей вважає за доцільне позбавити її батьківських прав відносно молодшогосина. Посилаючись на приписи ст.ст.164, 182 СК України, просить суд: 1) позбавити відповідача материнських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Відзиву на позов відповідач [PERSON] не подавала. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та просив його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Вказує, що з огляду на висновок ООП та заяви відповідачки є всі підстави для задоволення позову. Молодший син проживає з батьком, мати сином не цікавиться. У судовому засіданні [PERSON] підтримав позов та просив його задовольнити. Зазначив, що дитина не хоче бути матір`ю та відмовляється від неї. Відповідачка відмовилася від сина, бо розсердилася на нього. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, подала заяву у якій просить справу розглянути без її участі, не заперечує проти задоволення позову. У судове засідання представник третьої особи Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Вишківської селищної ради не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави позовної заяви, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що з сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Хустського районного суду від 24.02.2020 року (а.с.9). Від даного шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.7, 8). Згідно характеристики Вишківського ліцею №1 від 04.09.2025 [PERSON] , навчається у 2 класі, зарекомендував себе як скромний, доброзичливий, врівноважений учень. До навчання відноситься добре, правила поведінки виконує, уроки не прогулює. [PERSON] бере активну участь у заходах класу, володіє матеріалом на достатньому рівні, завжди охайно одягнутий і його одяг відповідає сезону. Хлопчик виконується у неповній сім`ї, батьки розлучені, мати не підтримує зв`язок з класним керівником. Хлопчик наразі проживає з батьком, який приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться успіхами та постійно підтримує зв`язок з класним керівником (а.с.9). Також убачається, що у липні 2024 року [PERSON] уже звертався до суду із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно обох дітей та визначення місця проживання дітей з батьком. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 06.06.2025 у справі №309/3246/24 такий позов [PERSON] задоволено частково. Визначено місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.15-28). Рішення суду набрало законної сили 08.07.2025 . Згідно нотаріально посвідченої заяви від 02.09.2025 року [PERSON] , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного та психічного тиску, за своєю справжньою волею дає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Вишківської селищної ради, затвердженого рішення ВК Вишківської селищної ради від 03.12.2025 року №245, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її сина [PERSON] є доцільним. У даному висновку зокрема зазначено, що під час виїзду за адресою проживання матері, у ході бесіди з нею з`ясовано, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо молодшого сина [PERSON] , так як він проживає з батьком та не бажає з нею спілкуватися. В ході обстеження місця проживання батька, де фактично проживає син [PERSON] , при бесіді з ним встановлено, що батько належним чином виконує батьківські обов`язки, з матір`ю хлопець не спілкується, вона не цікавиться його справами, на день народження вона його навіть не привітала. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від: 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23),22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), на які, у тому числі, посилалася заявниця. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження № 61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21),та інші). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13). У справі від 30 червня 2020року (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 рокуу справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18(провадження № 61-1682св22). Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)). У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18(провадження № 61-13690св20), на які, у тому числі, посилалася заявниця). За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75). Держава має позитивні зобов`язання сприяти возз`єднанню сім`ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v. NORWAY), № 37283/13, пункт 209). ЄСПЛ у рішенні від 25 лютого 2020 року у справі «Ю. І. проти Росії» (Y.I. v. RUSSIA), заява № 68868/14, пункт 87, зазначив, що держава через її уповноважені органи до того, як ухвалює кардинальні рішення, які спрямовані на розділення сім`ї, має попереджати батька про його поведінку, зокрема щодо неучасті у житті дитини, та наслідки, які вона може мати для нього. Щодо доданої до позову нотаріально посвідченої заяви, згідно якої [PERSON] дає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , то суд вважає, що визнання матір`ю вимоги про позбавлення її батьківських прав не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Тобто, саме лише подання відповідачкою заяви про визнання позову щодо позбавлення її батьківських прав на дитину не може слугувати підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав. А відтак повинне мати місце не лише визнання позову відповідачкою, а й законні підстави для його задоволення. Подібні висновки наведені і в постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 29.11.2023 року у справі № 607/15704/22. Відтак суд критично оцінює таку заяву та вважає, що така не може бути беззаперечною підставою для позбавлення її батьківських прав. Далі суд констатує, що з матеріалів справи убачається, що [PERSON] уже раніше звертався до суду із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, і рішенням Хустського районного суду від 06.06.2025 року у задоволенні таких позовних вимог відмовлено. Згідно вказаного рішення, під час розгляду справи №309/3246/24 [PERSON] заперечувала проти позбавлення її батьківських прав у тому числі й щодо сина [PERSON] . У ході розгляду цієї справ ООП надався суду висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських у тому числі й щодо сина [PERSON] . У рішенні також констатовано, що «не встановлено будь-якої реальної загрози від відповідачки як матері благополуччю її дітей, водночас лише сам факт образи, або емоційного несприйняття матері молодшим сином протягом тривалого часу, що стало наслідком конфліктів між сторонами у справі, не може бути підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Проте це вказує на необхідність налагодження стосунків між сином і матір`ю. Отже, позбавлення батьківських прав матері, яка не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись та бачитись з дітьми, не втратила інтересу до дітей, до участі у її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з ними відносин не відповідатиме інтересам дітей» Суд зазначає, що після розгляду указаної справи №309/3246/24 і до звернення заявника з новим позовом та надання ООП нового висновку, пройшов дуже незначний проміжок часу. Матеріалами справи жодним чином не встановлено, що саме за такий короткий проміжок часу сталося щоб настільки кардинально змінилася обставини відносин матері з молодшим сином, зокрема саме у аспект її відношення до бажання брати участь у вихованні сина. Як слідує з висновку ООП у справі, що розглядається наразі, вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо молодшого сина [PERSON] , так як він проживає з батьком та не бажає з нею спілкуватися. Тобто знову ж таки, як і в попередньо розглянутій справі суд констатує, що емоційного несприйняття матері молодшим сином протягом тривалого часу, що стало наслідком конфліктів між сторонами у справі, не може бути підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, водночас вказує на необхідність налагодження стосунків між сином і матір`ю. У даному випадку орган опіки і піклування не попереджав матір про її поведінку та наслідки, зокрема і крайні, які вона може мати, про необхідність брати достатню участь у житті дитини, не оцінив обставини неучасті матері у вихованні дитини, та заходи, які відповідач вчинив для налагодження стосунків, а виконав лише функцію констатації факту неучасті матері у житті дитини та рекомендував до застосування крайній спосіб обмеження права матері на участь у житті та вихованні дитини. А отже висновок органу опіки та піклування не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, якими він керувався при прийнятті рішення (свідоме нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер; непроявлення інтересу до дітей; особа матері становить реальну загрозу для дітей, її здоров`я та психічного розвитку). У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Враховуючи наведене та те, що відсутній підстави стверджувати, що мати повністю втратила інтерес до свого молодшого сина, а також з огляду на те, що не має достатніх підстав для констатації навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав. За таких обставин слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Також суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання молодшого сина і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків стосовно дитини. Узагальнюючи наведене суд констатує, що пред`явлений позов є не доведеним та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed