Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника [PERSON] (далі також - заявник) звернулася до суду із зазначеною заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Ялта, Автономна Республіка Крим. Заявлені вимоги мотивує тим, що [INFO] у м. Ялта, Автономної Республіки Крим, яке тимчасово окуповане РФ, помер її чоловік [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із тим, що смерть чоловіка настала на тимчасово окупованій території, заявниця позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть чоловіка у відділі державної реєстрації актів цивільного стану. Процесуальні дії у справі. Заяви (клопотання) учасників справи 26.01.2026 Горішньоплавнівським міським судом Полтавської області постановлено ухвалу, якою заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрите провадження у справі. Судове засідання у справі призначено на 27.01.2026 о 09-00. Зобов`язано учасників справи подати суду усі наявні докази, що стосуються предмета судового розгляду до початку судового розгляду. Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Заявник звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, заяву підтримала та просила її задовольнити. Від заінтересованої особи надійшла заява про розгляд заяви у відсутність представника відділу ДРАЦС. У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені Судом Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 14.11.1980, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, актовий запис №354. Згідно з довідкою про смерть №С-03955 від 04.12.2020 та свідоцтвом про смерть № [NUMBER] від 04.12.2020, виданими органами самопроголошених утворень на тимчасово окупованій території України, в місті Ялта, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Ялта, причина смерті долева пневмонія. Норми права, які застосовані Судом. Оцінка Суду Суд, проаналізувавши законодавство, що регулює правовідносини, з`ясувавши обставини справи на підставі поданих її учасниками доказів, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, дійшов таких висновків. Відповідно до положень частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно частини 2 статті 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. В Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04.02.2016 №990-VІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» містяться роз`яснення стосовно того, що документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на цій території (стаття 1, частина 2 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII, далі Закон №1207-VII). Згідно з вимогами частин другої та третьої статті 9 Закону №1207-VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. \Частина третя статті 9 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2217-IX від 21.04.2022\ Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376, Автономна Республіка Крим, вважається тимчасово окупованою РФ, дата початку тимчасової окупації 20.02.2014. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання підтвердження фактів народження та смерті осіб на тимчасово окупованій території України неодноразово досліджувалося Верховним Судом. Зокрема, Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 26.04.2023 у справі №337/3725/22, провадження №61-1746св23, навів такі мотиви щодо вирішення судами цього питання. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України (постанова КЦС ВС від 26.04.2023 у справі №337/3725/22). Щодо факту, з приводу встановлення якого звернулася до суду заявниця [PERSON] , суд зазначає, що судом досліджено обставини щодо смерті її чоловіка на підставі відомостей, зазначених у заяві про встановлення відповідного факту та наданих доказів, у тому числі, довідці про смерть та свідоцтві про смерть особи, виданих органами самопроголошеного утворення, розташованого в місті Ялта, окупованому рф із лютого 2014 року. Урахування судом цих документів для встановлення факту смерті чоловіка заявниці узгоджується з нормами статті 9 Закону №1207-VII та практикою Верховного Суду. У зв`язку із тим, що смерть особи є юридичним фактом, який має наслідки припинення, зміни або виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав, встановлення факту смерті [PERSON] має для заявниці юридичне значення, оскільки це необхідно для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документа, зокрема свідоцтва про смерть [PERSON] згідно з вимогами чинного законодавства України. За таких обставин суд дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] є обґрунтованою, такою, що підлягає задоволенню. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання (частина четверта статті 317 ЦПК України).

Outcome: approved