Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Заводського районного суду міста Кам`янського із позовною заявою, в якій просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок загальною площею 77, 5 кв. м. з обслуговуючими господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору дарування будинку від 05.04.1991 року, посвідченого Очеретянською селищною радою за №44 від 05.04.1991 року їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на жилий будинок, підсобні обслуговуючі споруди та земельну ділянку було зареєстровано Державним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» м. Донецька в реєстрі за №420 від 06.06.1991 року. Після отримання в дар будинку, що розташований на земельній ділянці площею 975 кв. м., що знаходиться у користуванні, нею було здійснено добудову. В результаті чого загальна площа забудови становила 77, 5 кв. м., а житлова 54, 46 кв. м. Будівництво було закінчено в 1996 році. Зазначену забудову було прийнято в експлуатацію та оцінено 30 754, 00 грн. Право власності на вищевказаний жилий будинок позивач не встигла вчасно зареєструвати в електронному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З метою реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач 04.06.2024 року звернулася з відповідною заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно Тараненко О.О., Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ, проте у здійсненні реєстрації права власності було відмовлено у зв`язку з неотримання реєстратором відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року. У зв`язку з цим позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Заводського районного суду міста Кам`янського від 07.08.2025 року позовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 38). Ухвалою суду від 14.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, розпочато підготовче провадження із проведенням підготовчого судового засідання (а.с.41). Ухвалою суду від 10.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 60). Позивач правом на участь у судовому засіданні не скористалася, направила до суду заяву, в якій просила позовні вимоги задовольнити, справу розглянути за її відсутності. Представник Очеретинської селищної військової адміністрації Покровського району Донецької області правом на участь у судовому засіданні не скористався, на електронну пошту суду направив заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, за наявними у справі матеріалами. При ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши та оцінивши показання допитаних у судовому засіданні свідків, наявні у справі письмові докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, встановивши фактичні обставини справи, дійшов до такого висновку. Судом установлено, що [PERSON] на підставі договору дарування будинку від 05 квітня 1991 року, посвідченого Очеретинською селищною радою народних депутатів Ясинуватського району Донецької області та зареєстрованого в реєстрі за № 44, належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно із Актом приймання в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку з господарськими будівлями, виданим комісією у складі начальника ДАС (Державної архітектурно-будівельної інспекції України), уповноважених представників Очеретинської селищної ради, Ясинуватської державної адміністрації Донецької області, санітарно-епідеміологічної служби та начальника пожежного нагляду, позивачем здійснено добудову. Загальна площа забудови становила 77, 5 кв. м., а житлова 54, 46 кв. м. Будівництво було закінчено в 1996 році. Зазначену забудову було прийнято в експлуатацію та оцінено 30 754, 00 грн. (а.с. 14-15). Право власності на вказаний будинок зареєстровано за [PERSON] в БТІ м. Донецька 06 червня 1991 року, записано в реєстрову книгу за № 5, під реєстровим № 420, про що свідчить реєстраційне посвідчення (а.с.22). Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, складеного 02 квітня 1998 року начальником БТІ Будлянським А.В., реєстровий № 420, характеристики будинку, господарських будівель та споруд: «А1» будинок жилий 1997 року побудови, загальною площею 43, 0 кв. м.; «В» сарай 1994 року побудови загальною площею 32, 0 кв. м.; «Г» вбиральня, б, в-зливна яма, паркан, ворота, замощення, водопровід (а.с.16-18). Згідно додатку Експлуатація до плану будинку [ADDRESS] , будинок складається з: 1 коридор загальною площею 3, 2 кв. м., 2 житлова, загальною площею 23, 5 кв. м., 3 житлова, загальною площею 9, 6 кв. м., 6 кухня, загальною площею 16, 2 кв. м., всього загальна площа будинку 77, 5 кв. м. (а.с.19). Копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого на [PERSON] підтверджується, що вона зареєстрована в за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). На даний час позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 14.04.2022 року №3010-75001066784 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.12). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Тараненко О.О., Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ № 73566492 від 10.06.2024 року зупинене розгляд заяви [PERSON] у зв`язку із відсутністю інформації про реєстрацію права власності на жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Направлено запит до Покровської районної державної адміністрації Донецької області/Покровської районної військової адміністрації Донецької області (а.с. 23). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Тараненко О.О., Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ № 73823302 від 25.06.2024 року [PERSON] відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо належного їй на праві власності нерухомого майна у зв`язку з не усуненням обставин, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме відсутністю відомостей (довідки БТІ, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо) щодо реєстрації права власності (а.с.24-25). Позивач [PERSON] як на підставу своїх вимог посилається на не визнання з боку держави в особі органів місцевого самоврядування її права власності. Суд, надаючи оцінку доводам позивача та перевіряючи обґрунтованість заявлених ним вимог, виходить з такого. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 28 лютого 2025 року № 376 (у редакції станом на час подачі позову), с-ще. Очеретине Очеретинської селищної територіальної громади віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Зі змісту рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій вбачається, що державним реєстратором не встановлено наявності зареєстрованого права власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Зробити запит до органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, про надання інформації (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідної для такої реєстрації у державного реєстратора немає можливості, оскільки с-ще. Очеретине Очеретинської селищної територіальної громади є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16, від 05 вересня 2019року у справі № 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018року у справі № 760/14438/15-ц. Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення статті 392 ЦК України спрямовані на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018року у справі № 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018року у справі № 914/1521/17). Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. За встановлених у справі обставин, наявне рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій щодо належного [PERSON] на праві власності нерухомого майна безумовно свідчить про те, що її право власності не визнається, а тому воно підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Позивачем право власності набуте у 1991 році. Надані суду договір дарування будинку, технічний паспорт на жилий будинок індивідуального житлового фонду, видані та зареєстровані органом, що здійснював реєстрацію права власності на той час, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на будинок. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») (заява № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011року, набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, пункт 120, ЕСНR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, пункт 128, ЕСНR 2004-ХІІ, «Megadat.com S.r.I. проти Молдови», заява № 21151/04, пункт 72, від 08 квітня 2008року, «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010року, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008року) і сприятимуть юридичній визначеності в цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», пункт 128, «Беєлер проти Італії», пункт 119). У пункті 71 рішення у справі ЄСПЛ «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») зазначив, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. На підставі викладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем було доведено належними та допустимими доказами її право власності на житловий будинок, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дані відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на житловий будинок у БТІ з тимчасово окупованої території (Очеретинська селищна територіальна громада) на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, а також ініціювати питання щодо отримання компенсації за зруйноване житло, що порушує її право власності, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке підлягаю захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України, у зв`язку з чим, заявлені нею позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved