Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

У червні 2022 року [PERSON] , яка діє у своїх та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Закарпатської області, [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Позов обґрунтувала тим, що [INFO] помер її біологічний батько [PERSON] , [INFO] , який на день смерті був зареєстрований та проживав у будинку [ADDRESS] , забудовником якого він був. Також у приватній власності її померлого батька були земельні ділянки для обслуговування житлового будинку загальними площами 0,0875 га та 0,1155 га, розташовані на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області згідно з державним актом серії ІІІ-ЗК № 030841 від 08.02.1999. На випадок своєї смерті [PERSON] залишив був нотаріально посвідчений заповіт від 30.01.2020 за реєстровим № 123, відповідно до якого він усе своє майно заповів її неповнолітній доньці [PERSON] , [INFO] , яка прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви її законним представником, тобто нею як матір`ю, а також відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Зазначала, що окрім її малолітньої доньки [PERSON] спадкоємцем до майна померлого батька була його дружина (її матір) [PERSON] як спадкоємець за законом на обов`язкову частку, яка мала право на спадкування незалежно від змісту заповіту та яка від свого права на обов`язкову частку не встигла відмовитися, оскільки незабаром також померла. Після смерті батька [PERSON] вона прийняла спадщину до майна померлого як шляхом постійного проживання з ним до дня смерті, так і шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Дунаева Ю. М. [INFO] померла й її матір [PERSON] , яка на день своєї смерті була зареєстрована та проживала у будинку [ADDRESS] . Стверджувала, що вона з дочкою прийняли спадщину до її майна відповідно до ст. 1268 ЦК України шляхом постійного проживання разом із нею на час відкриття спадщини. На випадок своєї смерті її мати заповіт не складала. Заяву про прийняття спадщини до майна померлої матері [PERSON] вона подала до Міжгірської державної нотаріальної контори як спадкоємець за законом першої черги. Крім цього, з аналогічними заявами звернулись її сестри [PERSON] та [PERSON] , ніхто інший із заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини за майном померлої [PERSON] не звертався. Після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини до майна померлих батьків [PERSON] та [PERSON] вона, як законний представник неповнолітньої доньки [PERSON] , звернулася до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Дунаева Ю. М. та державного нотаріуса Міжгірської державної нотаріальної контори з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом на нерухоме майно. Проте у видачі таких їй було відмовлено відповідними постановами приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Дунаева Ю. М. від 15 грудня 2021 року № 141/02-31 та державного нотаріуса Міжгірської державної нотаріальної контори від 22 грудня 2021 року № 190/02-31, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Указувала, що право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельні ділянки для обслуговування житлового будинку загальними площами 0,0875 га та 0,1155 га на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, згідно з державним актом серії ІІІ-ЗК № 030841 від 08.02.1999, було оформлено за померлим її батьком [PERSON] у цілій частці. Після його смерті, її мати [PERSON] отримала право на обов`язкову частку до майна померлого, яка становить частину до майна померлого. Після смерті матері вона з двома сестрами [PERSON] та [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини до майна померлої матері. Відповідно, вони стали спадкоємцями до майна померлої матері по 1/6 частці кожна. Отже, її неповнолітня донька [PERSON] є спадкоємицею частини вказаного житлового будинку та господарських, будівель і споруд та частини згаданих вище земельних ділянок, а вона є спадкоємицею 1/6 частини житлового будинку та господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та 1/6 частини земельних ділянок для обслуговування житлового будинку загальними площами 0,0875 га та 0,1155 га на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області згідно з державним актом серії ІІІ-ЗК № 030841 від 08.02.1999. Посилаючись на наведені вище обставини просила суд: 1) визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на частину земельних ділянок для обслуговування житлового будинку загальними площами 0,0875 га та 0,1155 га на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, згідно з державним актом серії ІІІ-ЗК № 030841 від 08.02.1999, у порядку спадкування за заповітом до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] , актовий запис про смерть № 125; 2) визнати за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на 1/6 частину земельних ділянок для обслуговування житлового будинку загальними площами 0,0875 га та 0,1155 га на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, відповідно до державного акту серії ІІІ-ЗК № 030841 від 08.02.1999, у порядку спадкування за законом до майна померлої матері [PERSON] , яка померла [INFO] , актовий запис про смерть № 832. У грудні 2022 року [PERSON] , яка діє у своїх та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] через представника-адвокатку Кериту М. В. звернулася до суду з заявою, в якій остаточно просила суд: 1) визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності у порядку спадкування за заповітом до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] , актовий запис № 125, на таке нерухоме майно: - частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] ; - частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0875 га, що знаходиться в урочищі «Біля житлового будинку» на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, згідно з державним актом серії III-ЗК № 030841 від 08.02.1999, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 819; - частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,1155 га, що знаходиться в урочищі «Копаня» на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, відповідно до державного акту серії III-ЗК № 030841 від 08.02.1999, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 819; - частину транспортного засобу марки «КАМАЗ 5511», 1983 року випуску, номер шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - частину транспортного засобу марки «ВАЗ 21310», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - частину транспортного засобу марки «ВАЗ 2107», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; 2) визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом до майна померлої матері [PERSON] , яка померла [INFO] , актовий запис №832, на таке нерухоме майно: - 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - 1/6 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0875 га, що знаходиться в урочищі «Біля житлового будинку» на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, згідно з державним актом серії III-ЗК № 030841 від 08.02.1999, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 819; - 1/6 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,1155 га, що знаходиться в урочищі «Копаня» на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, відповідно до державного акту серії III-ЗК № 030841 від 08.02.1999, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 819; - 1/6 частину транспортного засобу марки «КАМАЗ 5511», 1983 року випуску, номер шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - 1/6 частину транспортного засобу марки «ВАЗ 21310», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - 1/6 частину транспортного засобу марки «ВАЗ 2107», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . 3) стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у рівних частках понесені позивачами у справі судові витрати. У серпні 2022 року [PERSON] і [PERSON] , в інтересах яких діє представник адвокат Ковач І. В., звернулися до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , яка діє у своїх та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , Міжгірської селищної ради Закарпатської області про визнання права спільної сумісної власності на майно та права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Зустрічний позов мотивовано тим, що [PERSON] до 13.05.1999 перебувала у шлюбі з [PERSON] .. У цьому шлюбі в них народилося троє доньок: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] (разом біологічні батьки [PERSON] ) тривалий час перебували у стосунках, що мало своїм наслідком народження [PERSON] . Їх матір, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , у 1993 році розпочала будівництво будинку [ADDRESS] разом із біологічним батьком [PERSON] - [PERSON] . 13 травня 1999 року [PERSON] розлучилася з [PERSON] та почала проживати разом із [PERSON] та їх спільною донькою [PERSON] . 5 жовтня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, в якому вони продовжували здійснювати добудову будинку. Облаштування будинку біологічних батьків [PERSON] завершилось зміною покрівлі, проведенням внутрішніх оздоблювальних робіт, модернізацією та утепленням, проведення комунікацій, установлення енергозберігаючих вікон та облаштування прибудинкової території. Зазначали, що [INFO] помер [PERSON] , а згодом [INFO] померла і [PERSON] 12 травня 2021 року вони подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Однак постановою державного нотаріуса Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвої О. І. їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за майном померлої [INFO] матері [PERSON] на частки у праві власності стосовно житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельних ділянок площею 0,0875 га, площею 0,1155 га, автомобіля марки «ВАЗ 2131», автомобіля марки «ВАЗ 2107» та автомобіля марки «КАМАЗ», оскільки на дане спадкове майно відсутні правовстановлюючі документи та відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного вище нерухомого майна, відсутні витяги з Державного земельного кадастру та відсутні документи, що підтверджують право власності на рухоме майно. Стверджували, що [PERSON] та [PERSON] за життя на праві спільної сумісної власності нажито (перебувало у власності) таке майно: - житловий будинок [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,0875 га по [ADDRESS] ; - автомобіль марки «КАМАЗ 5511»,1983 року випуску, номер шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . 13 січня 2020 року [PERSON] залишив особисте розпорядження у формі заповіту, за змістом якого на випадок своєї смерті все своє майно він заповів [PERSON] . Заявлені позовні вимоги [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах своєї доньки, дають підстави стверджувати, що позивачка за первісним позовом не визнає тієї обставини, що вказане вище майно належало на праві спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] , що слугує підставою для захисту їх невизнаного (порушеного) права в судовому порядку. Указували також, що у [PERSON] на момент смерті, окрім спільно нажитого майна, у власності були також: земельна ділянка площею 0,1155 га в урочищі «Копаня» селища Міжгір`я Хустського (Міжгірського) району Закарпатської області; - автомобіль марки «ВАЗ 21310», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - автомобіль марки «ВАЗ 2107», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Посилаючись на наведені вище обставини просили суд: 1) визнати об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на момент відкриття спадщини за [PERSON] , а саме: - житловий будинок [ADDRESS] ; - земельної ділянки площею 0,0875 га по [ADDRESS] ; - автомобіля марки «КАМАЗ 5511»,1983 року випуску, номер шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; 2) визнати за ними кожною право власності у таких частках до майна померлої [INFO] їх матері [PERSON] , а саме на: - 1/4 житлового будинку [ADDRESS] ; - 1/4 земельної ділянки площею 0,0875 га по [ADDRESS] ; - 1/4 автомобіля марки «КАМАЗ 5511»,1983 року випуску, номер шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - 1/6 земельної ділянки площею 0,1155 га в урочищі «Копаня» селища Міжгір`я, Хустського (Міжгірського) району Закарпатської області; - 1/6 автомобіля марки «ВАЗ 21310», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - 1/6 автомобіля марки «ВАЗ 2107», номер кузова [NUMBER] , номерний знак: [NUMBER] ; 3) понесені ними судові витрати покласти на відповідачів [PERSON] та Міжгірську селищну раду в рівних частинах. У відзиві на зустрічний позов [PERSON] , в інтересах якої діє представниця-адвокатка Керита М. В., посилалася на безпідставність вимог зустрічних позивачів у частині щодо визнання об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на момент відкриття спадщини за [PERSON] , а саме: - житлового будинку [ADDRESS] ; - земельної ділянки площею 0,0875 га по [ADDRESS] ; - автомобіля марки «КАМАЗ 5511»,1983 року випуску, номер шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , оскільки відповідно до технічного паспорта зазначений будинок був побудований у 1991 році та навіть згідно з будівельним паспортом указано 1993 рік, де рішенням виконкому Міжгірської селищної ради від 15.02.1990 № 8 було виділено земельну ділянку площею 700 кв. м і надано дозвіл [PERSON] на будівництво цього будинку, а шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 05.10.2005, відтак зазначене вище нерухоме майно не є їх спільною сумісною власністю як подружжя. З огляду на наведене просила суд у задоволенні зустрічних вимог щодо визнання об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на момент відкриття спадщини за [PERSON] щодо спірних житлового будинку, земельної ділянки площею 0,0875 га та автомобіля марки «КАМАЗ 5511» відмовити. Визнати за [PERSON] і [PERSON] право власності за кожною у таких частках: - 1/6 житлового будинку [ADDRESS] ; - 1/6 земельної ділянки площею 0,0875 га по [ADDRESS] ; - 1/6 автомобіля марки «КАМАЗ 5511»,1983 року випуску, номер шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - 1/6 земельної ділянки площею 0,1155 га в урочищі «Копаня» селища Міжгір`я, Хустського (Міжгірського) району Закарпатської області; - 1/6 автомобіля марки «ВАЗ 21310», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - 1/6 автомобіля марки «ВАЗ 2107», номер кузова [NUMBER] , номерний знак: [NUMBER] ; Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12.10.2022 прийнято цю зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] та об`єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] , яка діє у свої та в інтересах неповнолітньої [PERSON] (т.1 а.с.237-239). Відповідно до розпорядження керівника апарату Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.06.2025 за № 37 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025 цю справу було передано для розгляду судді Готрі В. Ю. (т.3 а.с.138-140). Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області Готри В. Ю. від 01.07.2025 прийнято до провадження дану цивільну справу та призначено у ній підготовче засідання (т.3 а.с.141,142). Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області Готри В. Ю. від 23.09.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті (т.3 а.с.190,191). У судовому засіданні представниця позивачів (зустрічних відповідачів) [PERSON] , [PERSON] адвокатка Керита М. В. просила первісні позовні вимоги задовольнити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити частково. Представник відповідачок (зустрічних позивачок) [PERSON] , [PERSON] адвокат Ковач І. В. у судовому засіданні просив зустрічні позовні вимоги задовольнити, а первісні позовні вимоги задовольнити частково. Представник відповідача (зустрічного відповідача) Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином неодноразово повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак подав до суду заяви, зокрема, від 21.07.2025, 12.12.2025, 09.01.2026, в яких просив розгляд справи проводити за його відсутності за наявними у справі матеріалами, додаткових доказів і клопотань немає (т.3 а.с.158,159, т.4 а.с.7,8,24,25). Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є доньками [PERSON] та біологічним батьком [PERSON] був [PERSON] . Також із матеріалів справи вбачається, що матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , що стверджується відповідним свідоцтвом про її народження (т.1 а.с.8). Як видно зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 13.05.1999, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 13 травня 1999 року за актовим записом № 23, після розірвання шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] (т.1 а.с.14). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.10.2005, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували між собою шлюб, про що зроблено актовий запис за № 77, унаслідок чого дружина змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (т.1 а.с.11). Це саме підтверджується і відповідним повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (т.1 а.с.117,118). Як слідує зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.04.2021, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (т.1 а.с.12). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23.06.2021, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (т.1 а.с.13). Із нотаріально посвідченого заповіту від 30.01.2020 видно, що [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, а саме все своє майно, де б воно не було і з чого би воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.15). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 64427541, виданою 20.04.2021 приватним нотаріусом Дунаєвим Ю. М., убачається, що у Спадковому реєстрі інформація щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтва про право на спадщину до майна померлого [INFO] [PERSON] є відсутньою (т.1 а.с.78). Як видно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 64427479, виданою 20.04.2021 приватним нотаріусом Дунаєвим Ю.М., то у Спадковому реєстрі наявна інформація щодо наявності чинного заповіту від 30.01.2020, складеного [PERSON] (т.1 а.с.79). Із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 64428473 від 20.04.2021, наданого приватним нотаріусом Дунаєвим Ю. М., убачається про реєстрацію спадкової справи № 67534290 за спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] (т.1 а.с.80). Постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. від 15.12.2021 за № 141/02-31 відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлого [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та на земельні ділянки площею 0,0875 га і площею 0,1155 га, які знаходяться на території Міжгірської селищної ради Хустського (колишнього Міжгірського) району Закарпатської області, в цілому. Як було установлено нотаріусом, померлий [PERSON] , 1958 року народження, на день своєї смерті проживав за адресою: [ADDRESS] і на момент його смерті за цією адресою постійно проживали і були зареєстровані: [PERSON] , 1955 року народження, - дружина, [PERSON] , 1988 року народження, та [PERSON] , 2011 року народження, згідно з довідки, виданої виконкомом Міжгірської селищної ради 16.04.2021 за № 2741. [PERSON] прийняла спадщину, оскільки являється малолітньою та шляхом подання заяви про прийняття спадщини її законним представником - матір`ю [PERSON] . Окрім [PERSON] спадкоємцем була дружина померлого [PERSON] , 1955 року народження, як спадкоємець на обов`язкову частку, так як була пенсійного віку, яка спадщину прийняла шляхом постійного спільного проживання. Ніхто інший, окрім [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , з заявами про прийняття спадщини чи про відмову під прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався, судових рішень щодо продовження строку для прийняття спадщини не надходило. Однак зважаючи на відсутність правоустановчого документу на даний житловий будинок [ADDRESS] , відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного нерухомого майна, відсутності витягу з Державного земельного кадастру на земельні ділянки, оскільки кадастрові номери не присвоєні та у зв`язку з наявністю спадкоємця на обов`язкову частку [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом постійного спільного проживання і заяви про відмову від прийняття спадщини вона не подавала, свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно, у цілій частці, видати неможливо (т.1 а.с.16 і на звороті). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 64676338, виданою 12.05.2021 державним нотаріусом Дунаєвою О. І., видно, що у Спадковому реєстрі інформація щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтва про право на спадщину до майна померлої [INFO] [PERSON] є відсутньою (т.1 а.с.99). Як видно з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 64676632 від 12.05.2021, наданого державним нотаріусом Дунаєвою О. І., то зареєстровано спадкову справу № 67630030 за спадкодавицею [PERSON] , яка померла [INFO] (т.1 а.с.100). Постановою державної нотаріуски Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвої О. І. від 22.12.2021 за № 190/02-31 відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за майном померлої [INFO] [PERSON] на частки у праві власності стосовно житлового будинку [ADDRESS] , земельних ділянок площею 0,0875 га і площею 0,1155 га, автомобіля марки «ВАЗ 2131» і автомобіля марки «КАМАЗ», оскільки на дане спадкове майно відсутні правоустановчі документи, відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного нерухомого майна, відсутні витяги з Державного земельного кадастру та відсутні документи, що підтверджують право власності на рухоме майно. Як було встановлено нотаріускою померла [PERSON] , 1955 року народження, на день своєї смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На момент її смерті разом із нею були зареєстровані [PERSON] , 1988 року народження, - дочка та [PERSON] , 2011 року народження, згідно з довідки виконкомому Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області від 12.05.2021 за № 2919. На випадок своєї смерті [PERSON] заповіт не складала. [PERSON] спадщину за майном померлої [PERSON] прийняла шляхом подання 05.10.2021 до Міжгірської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Окрім неї, в установлений законом строк заяву про прийняття спадщини подали доньки померлої [PERSON] і [PERSON] . Ніхто інший не проживав та з заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався, рішення суду щодо продовження строку для прийняття спадщини за майном померлої [PERSON] до Міжгірської державної нотаріальної контори станом на 21.12.2021 не надходили. Отже, [PERSON] є спадкоємцем на 1/3 частку за майном померлої [INFO] [PERSON] (т.1 а.с.17 і на звороті). Постановою державної нотаріуски Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвої О. І. від 12.08.2022 за № 73/02-31 відмовлено у видачі [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за майном померлої [INFO] [PERSON] на частки у праві власності стосовно житлового будинку [ADDRESS] , земельних ділянок площею 0,0875 га і площею 0,1155 га, автомобіля марки «ВАЗ 2131», «ВАЗ 2107» і автомобіля марки «КАМАЗ», оскільки на дане спадкове майно відсутні правоустановчі документи, відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного нерухомого майна, відсутні витяги з Державного земельного кадастру та відсутні документи, що підтверджують право власності на рухоме майно. Як було встановлено нотаріускою [PERSON] та [PERSON] спадщину за майном померлої [PERSON] прийняли шляхом подання 12.05.2021 до Міжгірської державної нотаріальної контори заяв про прийняття спадщини. Крім них, у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини подала [PERSON] - дочка померлої. Ніхто інший не проживав та із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався, рішення суду щодо продовження строку для прийняті спадщини за майном померлої [PERSON] до Міжгірської державної нотаріальної контори не надходили. Отже, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями на 1/3 частку кожна за майном померлої [INFO] [PERSON] (т.1 а.с.163 і на звороті). З довідки Міжгірської селищної ради від 16.04.2021 за № 2741 слідує, що в будинку [ADDRESS] ?я проживав [PERSON] , 1958 р. н., який був постійним мешканцем селища Міжгір?я. На день його смерті [INFO] в цьому будинку постійно проживали: [PERSON] , 1955 р. н., - дружина, [PERSON] , 1988 р. н., - дочка померлого та [PERSON] , 2011 р. н., - онука померлого, ніхто інший не проживав і не був зареєстрований (т.1 а.с.18). Із довідки цієї ж селищної ради від 12.05.2021 за № 2919 видно, що в будинку [ADDRESS] ?я проживала [PERSON] , 1955 р. н., яка була постійною мешканкою селища Міжгір?я. На день її смерті [INFO] в цьому будинку була зареєстрована [PERSON] , 1988 р. н., - дочка померлої, яка не проживала, та [PERSON] , 2011 р. н., яка не проживала, ніхто інший не проживав і не був зареєстрований (т.1 а.с.98,173). Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 030841 від 08.02.1999, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 819, [PERSON] , який мешкає у [ADDRESS] , на підставі рішень Міжгірської селищної ради 5 сесії 23 скликання від 24.09.1998 та 28 сесії 23 скликання від 08.02.2002, належать на праві приватної власності земельні ділянки, розташовані на території Міжгірської селищної ради для обслуговування житлового будинку площею 0,0875 га «Біля житлового будинку» та для особистого підсобного господарства 0,1155 га в урочищі «Копаня» /«Берег»/ (т.1 а.с.21,185, т.2 а.с.167). Із наданої ТСЦ МВС № 2144 від 15.09.2021 № 31/7/4-16-АЗ інформації видно, що станом на 15.09.2021 транспортний засіб марки «ВАЗ 21310», номерний знак [NUMBER] , із 01.06.2004 і по теперішній час зареєстрований за [PERSON] , [INFO] , а також за ним зареєстровано автомобіль марки «ВАЗ 2107», номерний знак [NUMBER] , із 14.01.1999 (т.1 а.с.166). З наданої ТСЦ МВС № 2144 від 06.01.2022 за № 31/7/4-2-АЗ та від 25.12.2025 за № 31/28/34-23236-2025 інформації вбачається, що станом на 06.01.2022 транспортний засіб марки «КАМАЗ-5511», номерний знак [NUMBER] , було зареєстровано 15.12.2006 на [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] (т.1 а.с.176, т.4 а.с.28). Рішенням виконкому Міжгірської селищної ради від 15.02.1990 за № 8 [PERSON] виділено земельну ділянку площею 700 кв. м для будівництва двоповерхового індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] (т.1 а.с.180 на звороті). У червні 1993 року [PERSON] одержано в районного архітектора будівельний паспорт на забудову земельної ділянки по [ADDRESS] ?я та укладено 20.10.1993 між ним та виконкомом Міжгірської селищної ради договір на забудову земельної ділянки по [ADDRESS] (т.1 а.с.178-184). Із Технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] та Звіту про оцінку цього житлового будинку видно, що роком його побудови є 1991 рік (т.1. а.с.23-27). Із рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05.06.2008 у цивільній справі № 2-3/2008, що набрало законної сили, вбачається, що у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що після розірвання шлюбу з [PERSON] , тобто з 1999 року, вона не мешкає у кв. [ADDRESS] ?я, оскільки дійсно спільно проживала з [PERSON] в його будинку по [ADDRESS] ?я (т.1 а.с.164,165). У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що після розлучення з [PERSON] матір сторін [PERSON] почала вже разом проживати з [PERSON] по [ADDRESS] , оскільки до цього часу вони лише зустрічалися, так як вона була одружена. Також [PERSON] допомагала в будівництві даного будинку, який у 2005 році був уже побудований та облаштований. Свідок [PERSON] у судовому засіданні ствердила, що [PERSON] та [PERSON] будинок по [ADDRESS] будували разом ще до укладення шлюбу, оскільки десь у 90-их роках, точний рік не пригадує, вони їй показували як будують будинок, який поступово доробляли, облаштовували навіть і після укладення шлюбу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] дала [PERSON] 10 000 доларів США на купівлю автомобіля «КАМАЗ». У відносинах вони були десь із 80-их років, а фактично разом почали проживати з 1993-1994 років. До 2005 року стан будинку був недобудований та цей будинок ще до нині добудовується. При цьому, стан даного будинку в якому можна було проживати, з`явився десь у 1991-1992 роках. У судовому засіданні свідок [PERSON] ствердив, що у 90-их роках [PERSON] і [PERSON] спочатку проживали в підвалі будинку [ADDRESS] . За період з 2005 по 2021 роки будинок не дуже змінився. Після 2005 року подружжя [PERSON] все ще щось добудовували у цьому будинку. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У ч. 1 ст. 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статті 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. За приписами пункту «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі до 1 січня 2004 року мають вирішуватися згідно з пунктом 1 ст. 17 Закону України «Про власність», оскільки правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, статтею 17 Закону України «Про власність» передбачалося, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 констатовано, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначалося, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Отже, спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). З огляду на це майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» уважається правильно застосованим. Указаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17, що враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Пунктом 1 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить і ст. 368 ЦК України. За положеннями ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають унесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, а тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити й у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу в результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд установить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний зі спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При посиланні на вимоги ст. 62 СК України, як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, необхідно довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), від 27 січня 2022 року у справі № 686/8610/17 (провадження № 61-11294св21). Як установлено матеріалами справи, спірний будинок [ADDRESS] був збудований [PERSON] , [INFO] , та існував як житловий будинок ще до розірвання 13 травня 1999 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , що стверджується, зокрема відомостями з державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 030841, який був виданий у лютому 1999 року [PERSON] саме як уже мешканцю будинку [ADDRESS] ?я. Також, як видно із рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05.06.2008 у цивільній справі № 2-3/2008, що набрало законної сили, у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що після розірвання шлюбу з [PERSON] , тобто з 1999 року, вона не мешкає у кв. [ADDRESS] ?я, оскільки дійсно спільно проживає з [PERSON] в його будинку по [ADDRESS] разом зі спільною працею [PERSON] , а після реєстрації з ним 15.10.2005 шлюбу [PERSON] через спільні трудові чи грошові затрати будувався з 1993 року та згодом істотно збільшився у своїй вартості. При цьому сам факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] до одруження в 2005 року, а згодом проживання як подружжя, без надання суду належних, допустимих і достатніх доказів, які б свідчили про її трудові або грошові затрати за якими спірний будинок за її участі будувався з 1993 року і згодом істотно збільшився у своїй вартості, не є підставою для визнання належного [PERSON] даного будинку їх спільним сумісним майном, а самі по собі лише показання свідків зі сторони зустрічних позивачів не можуть беззаперечно підтверджувати обставини такої участі [PERSON] у будівництві спірного будинку з 1993 року та згодом в істотному збільшені його вартості за її рахунок. За таких обставин суд доходить висновку, що спірний будинок не є спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] і, як наслідок, не є таким їх спільним сумісним майном і належна на праві приватної власності [PERSON] земельна ділянка площею 0,875 га для обслуговування цього будинку. Отже, на переконання суду, після смерті [INFO] [PERSON] його спадкоємицям за заповітом онуці [PERSON] та дружині [PERSON] /обов`язкова частка як непрацездатна вдова/ належить по частині кожній: 1) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] ; 2) земельної ділянки для обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0875 га, що знаходиться в урочищі «Біля житлового будинку» на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, згідно з державним актом серії III-ЗК № 030841 від 08.02.1999, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 819; 3) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,1155 га, що знаходиться в урочищі «Копаня» на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, відповідно до державного акту серії III-ЗК № 030841 від 08.02.1999, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 819; 4) транспортного засобу марки «ВАЗ 21310», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; 5) транспортного засобу марки «ВАЗ 2107», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Зважаючи на те, що транспортний засіб марки «КАМАЗ 5511», 1983 року випуску, номер шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , був набутий у власність під час шлюбу [PERSON] і [PERSON] , тобто 15 грудня 2006 року, а відтак він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і належить після смерті [PERSON] його спадкоємцям: [PERSON] частини, [PERSON] частини. При цьому із приводу твердження представниці первісних позивачок адвокатки Керити М. В. у судовому засіданні про те, що оскільки у відповіді ТСЦ МВС № 2144 від 25.12.2025 за № 31/28/34-23236-2025 не вказано підставу (договір дарування, договір купівлі-продажу тощо) для реєстрації 15.12.2006 за [PERSON] транспортного засобу марки «КАМАЗ-5511», номерний знак [NUMBER] , а тому це не свідчить про безумовне перебування даного автомобіля у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] , суд уважає безпідставним, так як діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя (його спадкоємцем), що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується і тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на таку особу, яка її спростовує, що і не було зроблено у даному випадку стороною первісних позивачів (зустрічних відповідачів). Також суд уважає, що після смерті [INFO] [PERSON] її спадкоємцям по закону першої черги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить по 1/6 частині кожній: 1) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] ; 2) земельної ділянки для обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0875 га, що знаходиться в урочищі «Біля житлового будинку» на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, згідно з державним актом серії III-ЗК № 030841 від 08.02.1999, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 819; 3) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,1155 га, що знаходиться в урочищі «Копаня» на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, відповідно до державного акту серії III-ЗК № 030841 від 08.02.1999, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 819; 4) транспортного засобу марки «ВАЗ 21310», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; 5) транспортного засобу марки «ВАЗ 2107», номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Окрім цього, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить по 1/4 частині кожній транспортний засіб марки «КАМАЗ 5511», 1983 року випуску, номер шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . При цьому суд не вбачає про вихід за межі позовної вимоги [PERSON] щодо визнання за нею не 1/6, а 1/4 частини на цей автомобіль, оскільки при вирішенні спору щодо поділу майна (визначення частки у майні) суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна (визначення частки у майні) та провести його поділ в інший спосіб з урахуванням обставин справи, а тому обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна (визначення його частки) при наявності такої вимоги, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна (визначення частки у майні) і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу (визначення частки у майні). Схожі висновки зроблено у постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 752/18272/18. У пункті 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) виснувано, що для встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Також, на переконання суду, вимоги як первісного, так і зустрічного позову заявлені до неналежного відповідача/зустрічного відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, оскільки у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування /наприклад, див. постанова КЦС ВС від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18/. За таких обставин у цій справі за наявності спадкоємців як відповідачів, так і зустрічних відповідачів, Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області не є належним відповідачем як за первісним, так і за зустрічним позовом, а тому вимоги до неї як первісних позивачів, так і зустрічних позивачів задоволені бути не можуть. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Отже, з огляду на наведене вище суд доходить висновку, що як первісні позивачі, так і зустрічні позивачі частково довели поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак первісний та зустрічний позов підлягають до задоволення частково. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, пункту 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У цій справі [PERSON] , за свої та малолітньої доньки [PERSON] позовні вимоги, було сплачено судовий збір на загальну суму 11 437,40 грн (т.1 а.с.1,2 і т.2 а.с.37,38). Однак зважаючи на те, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зокрема щодо двох відповідачів, оскільки Міжгірська селищна рада не є належним відповідачем, а тому на її користь із відповідачок [PERSON] і [PERSON] підлягають до стягнення понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7 624,93 грн (11437,40/3х2=7624,93), тобто по 3 812,47 грн із кожної відповідачки (7 624/93/2=3 812,47). Зустрічними позивачами [PERSON] та [PERSON] у даній справі було понесені судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 15 942,40 грн, тобто кожною по 1 253,10 грн за вимогу про визнання майна спільним сумісним майном та кожною по 1 253,10 грн за вимогу про визнання права власності на спадкове майно, а також ними було додатково сплачено кожною по 500 грн судового збору та кожною додатково ще по 4 965 грн (по 993 грн х за 5 майнових вимог = 4 965 грн) (т.1 а.с.148-151,194,195,227-236). Проте зважаючи на те, що зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зокрема, щодо двох зустрічних відповідачів, оскільки Міжгірська селищна рада не є належним зустрічним відповідачем, а також на необхідність відмови у задоволенні зустрічних вимог про визнання майна спільним сумісним майном та часткове задоволення вимог щодо визначення частки у будинку і земельної ділянки для його обслуговування, а відтак на їх користь зі [PERSON] , оскільки первісна позивачка [PERSON] є неповнолітньою, підлягають до стягнення понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 664,74 грн, виходячи з такого: 1) 15 942,40 грн/3х2 =10 628,27 грн; 2) 10 628,27 грн - (1253,10 грн за немайнову вимогу х 2) = 8 122,07 грн; 3) зі сплачених за майнові вимоги щодо визнання частини будинку і земельної ділянки для його обслуговування 4 372 грн до стягнення підлягає 66,66%, що становить 2 914,66 грн, а тому 8 122,07 грн 1 457,33 грн /різниця між сплаченими 4 372 грн і 2 914,66 грн, що підлягають до стягнення/ = 6 664,74 гривень. Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Зважаючи на те, що із відповідачів [PERSON] і [PERSON] підлягають до стягнення на користь [PERSON] понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7 624,93 грн, а зі [PERSON] на користь [PERSON] і [PERSON] 6 664,74 грн, а тому на підставі положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України на користь позивачки [PERSON] із відповідачок [PERSON] і [PERSON] слід стягнути різницю понесених [PERSON] судових витрат зі сплати судового збору, що становить 960,19 грн (7 624,93 6 664,74 = 960,19), тобто по 480,10 грн із кожної первісної відповідачки (960,19/2=480,10).

Outcome: partial