Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Тернопільська міська рада звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями, загальною площею 2544,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] з одночасним припиненням права власності на даний об`єкт. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.06.2023 Тернопільській міській раді згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 29.01.2021 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер Лілією Володимирівною, вчинено запис 40330383 на підставі рішення №56379585 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями, загальною площею 2544,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 411157761101. Однак, ознайомившись із документами, що стали підставою державної реєстрації на багатоквартирний будинок з комерційними нежитловими приміщеннями за [PERSON] представник позивача стверджує, що зазначена державна реєстрація приватним нотаріусом проводилася без повноцінного та об`єктивного розгляду поданих заявником документів. Враховуючи наведене, додатково зазначає, що державна реєстрація проводиться з обов`язковою перевіркою документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень, що не було зроблено під час прийняття оскаржуваного рішення. Виявивши хоча б одну з передбачених ч.1 ст.24 зазначеного Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстав, державний реєстратор зобов`язаний відмовити заявнику в державній реєстрації речового права. Процедура державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна регламентується як Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» так і Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (далі-Порядок). Зокрема, п.41 Порядку передбачено основний перелік документів, необхідний для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); Проте, відповідачем зазначена норма пункту 41 Порядку не була виконана та відповідний, передбачений цим пунктом, перелік документів не був поданий під час здійснення оскаржуваної державної реєстрації на багатоквартирний будинок з комерційними нежитловими приміщеннями. Зазначені у витязі документи, які стали підставою оскаржуваної реєстрації права власності на багатоквартирний будинок, не є документами за наявності яких можна було вчиняти дані реєстраційні дії. Листом №197/14.4 від 19.06.2023 управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради проінформувало, що адресний номер багатоквартирному будинку за адресою [ADDRESS] не присвоювався. Управлінням видано містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Будівництво індивідуального житлового будинку з прибудованими приміщеннями для індивідуальної трудової та підприємницької діяльності за адресою [ADDRESS] » №478 від 02.03.2021 гр. [PERSON] , з яких вбачається, що 29.01.2021 о 15:25:21 год (оскаржувана реєстрація здійснена того ж числа о 15:32:34) на підставі договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 84,9 кв.м. з якої житлова площа складає 57,6 кв.м. за гр. [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Того ж числа, тим же приватним нотаріусом за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано речове право на земельну ділянку площею 0,1 га за кадастровим номером:6110100000:07:001:0097. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку цільове призначення цієї земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадна ділянка). Після чого, 22.02.2021 [PERSON] звернулася в ЦНАП з усім необхідним пакетом документів для отримання послуги: видача містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва, щодо будівництва індивідуального житлового будинку з прибудованими приміщеннями для індивідуальної трудової та підприємницької діяльності із знесенням існуючого житлового будинку та господарських будівель за адресою [ADDRESS] . На підставі цієї заяви та долучених документів, заявнику були видані містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Будівництво індивідуального житлового будинку з прибудованими приміщеннями для індивідуальної трудової та підприємницької діяльності за адресою [ADDRESS] », в яких йдеться про будівництво індивідуального будинку не вище 12 метрів та не більше 3 поверхів без урахування мансарди. За інформацією відділу державного архітектурно-будівельного контролю міської ради №78/27 від 19.06.2023, позивач дізнався, що шляхом перевірки відомостей, які містяться в ЄДЕССБ та на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ТП051210902255 від 02.09.2021 з «Будівництво індивідуального житлового будинку з прибудованими приміщеннями для індивідуальної трудової та підприємницької діяльності за адресою [ADDRESS] » замовник [PERSON] , інша інформація по даному об`єкту відсутня. Отже, враховуючи зазначене, представник позивача стверджує та звертає увагу суду на те, що оскаржувана державна реєстрація, яка була здійснена на багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями, загальною площею 2544,3 кв.м., незаконна та проводилася приватним нотаріусом без повноцінного та об`єктивного розгляду поданих заявником документів. При прийнятті рішення, щодо оформлення права власності приватним нотаріусом не було витребувано у заявника документа, який би підтверджував наявність земельної ділянки саме під цей об`єкт нерухомого майна, площею 2544,3 кв.м. Представник позивача наголошує, що власником частини земельної ділянки на якій розташований багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями, загальною площею 2544,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] являється Тернопільська міська рада, яка не надавала дозвіл та не погоджувала Відповідачу будівництво багатоквартирного житлового будинку з комерційними нежитловими приміщеннями. Враховуючи наведене, позивач вважає, що в даному випадку є достатні та обґрунтовані підстави стверджувати про те, що оскаржувана державна реєстрація права власності на багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями загальною площею 2544,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 411157761101, внесена з порушенням вимог чинного законодавства, та така державна реєстрація підлягає скасуванню. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.05.2024 цивільну справу прийнято до свого провадження. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 04.07.2024 постановлено закрити підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав наведених у позові, просить суд їх задовольнити. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог Тернопільської міської ради, посилаючись на відсутність порушеного права позивача. Окрім того, 04.07.2023 право власності [PERSON] на багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями загальною площею 2544,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було припинено. Також зазначив, що вказаний багатоквартирний житловий будинок повністю знаходиться на земельній ділянці [PERSON] і твердження представника позивача, про те, що даний будинок частково знаходився на земельній ділянці, яка належить Тернопільській міській раді не відповідає фактичним обставинам справи. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. 29.01.2021 на підставі договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер Л.В. зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 84,9 кв.м. з якої житлова площа складає 57,6 кв.м. за гр. [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Також, 29.01.2021 на підставі договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер Л.В. зареєстровано речове право на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номером: 6110100000:07:001:0097, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за гр. [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 335682424 від 14.06.2023 долученої до позовної заяви, за [PERSON] 29.01.2021 зареєстровано право власності на багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями, загальною площею 2544,3 кв.м,, житловою площею 655 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 411157761101. Як слідує із вказаної Інформації, державна реєстрація права власності на багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями здійснена на підставі: договору купівлі-продажу, житлового будинку, серія та номер: 94, виданий 29.01.2021, видавник: приватний нотаріус Тернопільського міського готаріального округу Бадер Л.В.; рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом, АКТ обстеження житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у зв`язку із знесенням та виключенням з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, серія та номер: б/н, виданий 18.04.2023, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Технічна інвентаризація об`єктів нерухомості»; Рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом, Довідка про проведення технічного обстеження, серія та номер: №201/23, виданий 01.05.2023, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Технічна інвентаризація об`єктів нерухомості». Згідно листа №197/14.4 від 19.06.2023 управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради проінформувало, що адресний номер багатоквартирному будинку за адресою [ADDRESS] не присвоювався. Управлінням видано містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Будівництво індивідуального житлового будинку з прибудованими приміщеннями для індивідуальної трудової та підприємницької діяльності за адресою [ADDRESS] » №478 від 02.03.2021 гр. [PERSON] . За інформацією відділу державного архітектурно-будівельного контролю міської ради №78/27 від 19.06.2023, шляхом перевірки відомостей, які містяться в ЄДЕССБ та на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ТП051210902255 від 02.09.2021 року з «Будівництво індивідуального житлового будинку з прибудованими приміщеннями для індивідуальної трудової та підприємницької діяльності за адресою [ADDRESS] » замовник [PERSON] , інша інформація по даному об`єкту відсутня. Згідно наданої на запит суду відповіді Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради № 91/28-01 від 15.01.2024, відповідно до даних з Державного реєстру речових прав, право власності [PERSON] на багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями адреса: [ADDRESS] , припинено 04.07.2023. Розділ з реєстраційним номером № 411157761101 закритий. Натомість в державний реєстр за адресою: [ADDRESS] внесено інші об`єкти нерухомості, а саме: Квартири: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; Приміщення: 35, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , XII, ХХ, XXII, XXIV, VIII, V, X, XV, XVI, XI, ХIV, XIII, IX. За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми права. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будьякими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відтак, суд звертає увагу, що захисту підлягає право особи, яке було порушене, невизнане або оспорене. Позивачем заявлено позовну вимогу про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями, загальною площею 2544,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] з одночасним припиненням права власності на даний об`єкт. Звертаючись із позовними вимогами, позивач стверджував, що власником частини земельної ділянки на якій розташований багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями, загальною площею 2544,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] являється Тернопільська міська рада, яка не надавала дозвіл та не погоджувала Відповідачу будівництво багатоквартирного житлового будинку з комерційними нежитловими приміщеннями. Тому вважає, що є достатні та обґрунтовані підстави стверджувати про те, що оскаржувана державна реєстрація права власності на багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями загальною площею 2544,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 411157761101, внесена з порушенням вимог чинного законодавства, та така державна реєстрація підлягає скасуванню. З огляду на мотиви позову, суд зазначає наступне. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші). Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено наступне. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що у разі, якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. Абзац третій частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно. При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Відповідний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 грудня 2022 у справі № 914/2350/18(914/608/20). Разом з тим, на час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до даних з Державного реєстру речових прав, право власності [PERSON] на багатоквартирний житловий будинок з комерційними нежитловими приміщеннями адреса: [ADDRESS] , припинено 04.07.2023. Розділ з реєстраційним номером № 411157761101 закритий. Окрім того, як було встановлено в ході розгляду справи, спірний багатоквартирний житловий будинок, державну реєстрацію права власності на який просить скасувати позивач, був побудований на земельній ділянці належній відповідачу, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки та викопіюванням із схеми проектного зонування «Детального плану території обмеженої [ADDRESS] в районі розташування земельної ділянки кадастровий номер 6110100000:07:001:0097 за адресою [ADDRESS] , що також визнається та не заперечується представником позивача. Водночас, суд зауважує що подані представником позивача письмові пояснення від 20.09.2023 суд до уваги не приймає, оскільки їх зміст свідчить про зміну підстав позову, що в даному випадку не може бути здійснено, так як письмові пояснення не є заявою по суті справи в розумінні статті 174 ЦПК України. Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних й допустимих доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України), тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам доказів не збирає. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), № 288). Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова від 28 вересня 2021 року у справа № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20). Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 450/2875/19, провадження № 61-5051св22. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). За обставин, коли позивач не доводив обставин порушення його прав чи інтересу та зважаючи на приписи цивільного процесуального законодавства про те, що суд ухвалює рішення в межах заявлених особою вимог, суд доходить висновку, що позивачем не доведено порушення його прав. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18 та від 03.03.2020 у справі №910/6091/19). Верховний Суд неодноразово у своїх постановах наголошував на тому, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного рішення на предмет його відповідності положенням законодавства. Отже, в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що позивач не довів наявності у нього порушеного права (інтересу), суду у задоволенні позову належить відмовити. Крім того, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Отже, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом порушеного права на земельну ділянку стверджуючи те, що неправомірно збудований житловий будинок частково знаходиться на земельній ділянці Тернопільської міської ради, проте вказані твердження не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи по суті, так як судом встановлено, що спірний житловий будинок, державну реєстрацію якого за відповідачем [PERSON] просить скасувати позивач, збудований на належній відповідачці земельній ділянці і стороною позивача не подано доказів, що вказаний будинок частково знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, що є самостійною та достатньою підставою для відмовити у задоволені позовних вимог за їх недоведеністю. Щодо наявності фактів порушення відповідачем інших цивільних прав позивача у позові не наведено та не обґрунтовано, а також не подано належних та допустимих доказів з цього приводу. Таким чином, позивачем не доведено за захистом яких порушених цивільних прав він звернувся до суду, в зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Щодо інших підстав, з яких представник позивача просить задовольнити позовні вимоги, судом мотиви не наводяться, згідно усталеної практики Європейського суду з прав, яка відображає принцип, відповідно до якого мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо розподілу судових витрат, Суд зазначає наступне. Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed