Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що постановою Верховного Суду від 18 лютого 2025 року у справі №191/2910/21 його позовні вимоги до АТ «Українська залізниця» були частково задоволені і з АТ «Українська залізниця» на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2020 року до 05 серпня 2021 року в розмірі 165164,08 грн. та судовий збір в розмірі 4150,26 грн. 13 березня 2025 року відповідачем було сплачено позивачу судовий збір в розмірі 4150,26 грн. та частково присуджену суму середнього заробітку в розмірі 127176,35 грн. Залишилася невідшкодованою сума середнього заробітку 37987,73 грн. Внаслідок цього позивач зазнав матеріальної шкоди, яка виражається у вигляді доходів, які він би міг одержати за звичайних обставин. Кількість прострочених днів за період з 18 лютого 2025 року по 18 вересня 2025 року становить 214 днів. Позивач посилається на вимоги ч.2 ст.625 ЦК України і просить суд стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати за період з 19 лютого 2025 року по 12 вересня 2025 року в розмірі 2934,62 грн., 3 % річних за період з 18 лютого 2025 року по 18 вересня 2025 року в розмірі 766,45 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., що виразилася в істотності змушених змін життєвих відносин позивача, незручності в житті, пов`язані з тривалим невиконанням відповідачем судового рішення, та 5000,00 грн. моральної шкоди, пов`язаної з характером і тривалістю переживань, витрат часу та коштів на подання позову до суду, складення позовної заяви, істотністю змушених змін життєвих відносин, часу й зусиль, необхідних для відновлення колишнього спокою. Представник відповідача Боголіп Ю.В. надала до суду відзив на позовну заяву, де зазначила, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у справі №191/2910/21 було скасовано рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року і стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по 05 серпня 2021 року в розмірі 165164,08 грн. та судовий збір в розмірі 4150,26 грн. Постановою Верховного Суду від 18 лютого 2025 року постанова Дніпровського апеляційного суду залишена без змін. На виконання вказаного судового рішення Регіональною філією «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» добровільно сплачено на користь позивача середній заробіток у повному обсязі, з урахуванням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті. Розмір виплати становить 127176,35 грн. у зв`язку з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб в розмірі 18 %, що становить 29729,53 грн., військового збору в розмірі 5 %, що становить 8258,20 грн. Розмір сплаченого позивачу судового збору складає 3195,70 грн. у зв`язку з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб в розмірі 18 %, що становить 747,05 грн., військового збору в розмірі 5 %, що становить 207,51 грн. Таким чином, вважає, що відповідачем правомірно виплачено позивачу всю суму середнього заробітку, у зв`язку з чим просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, де зазначив, що відзив на позовну заяву від представника регіональної філії «Придніпровська залізниця» не заслуговує на увагу, оскільки така філія не наділена цивільною процесуальною дієздатністю від АТ «Українська залізниця» і не може виступати стороною у цивільному процесі. Також у судовому рішенні Дніпровського апеляційного суду не зазначено, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнута з роботодавця без урахування податків і зборів, а у виконавчому документі вказано про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку 165164,08 грн. Це свідчить про те, що відповідач повинен сплатити позивачу саме таку суму середнього заробітку без урахування податків і зборів. Крім того, відповідно до Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавця, на які нараховується єдиний внесок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 року №1170, зокрема, не є базою нарахування єдиного внеску відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку під час звільнення, а також компенсація моральної шкоди працівникам, що виплачується за рішенням суду. Просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явився, але завчасно надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився по невідомим суду обставинам. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Українська залізниця» про стягнення належних сум за затримку розрахунку при звільненні. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у справі №191/2910/21 було скасовано рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року та стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по 05 серпня 2021 року в розмірі 165164,08 грн. та судовий збір в розмірі 4150,26 грн. Постановою Верховного Суду від 18 лютого 2025 року постанова Дніпровського апеляційного суду залишена без змін. На виконання вказаного судового рішення Регіональною філією «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» 13.03.2025 сплачено на користь позивача судовий збір в розмірі 4150,26 грн. та середній заробіток в розмірі 127176,35 грн., що підтверджується платіжними інструкціями №195720 від 13 березня 2025 року на суму 29729,53 грн., №195723 від 13 березня 2025 року на суму 8258,20 грн., №195717 від 13 березня 2025 року на суму 127176,35 грн., №194397 від 13 березня 2025 року на суму 3195,70 грн., №194399 від 13 березня 2025 року на суму 747,05 грн., №194398 від 13 березня 2025 року на суму 207,51 грн. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно з п.п.163.1.1 п.163.1 ст.163 ПК України об`єктом оподаткування фізичної особи-резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого, зокрема включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (п.п.164.2.1 п.164.2 ст.164 ПК України). В п.п.14.1.48 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок на доходи з фізичних осіб із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку 18 %, визначену в ст.167 ПК України. Нарахування, утримання і сплата (перерахування) військового збору з доходів платників військового збору, зазначених в п.п.1.1 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, здійснюється в порядку, встановленому розділом ІV ПК України, з урахуванням особливостей, визначених підрозділом 1 розділу ХХ ПК України, за ставкою, визначеною п.п.1 п.п.1.3 п.16.1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України 5 % від об`єкта оподаткування (п.п.1.4 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України). Згідно з п.п.1.5 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) військового збору до бюджету з доходів платників, зазначених в п.п.1 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, є особи, визначені у ст.171 ПК України, зокрема податкові агенти, у тому числі роботодавці. В п.п. «г» п.п.164.2.17, п.п.164.2.20 ст.164 ПК України встановлено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий таким платником як додаткове благо у вигляді суми грошового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов`язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з розділом Іv цього Кодексу; інші доходи, крім зазначених у ст.165 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначено, що вимоги про стягнення відповідних сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу є спором як складової належної працівнику заробітної плати, тобто спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці особи. Відповідачем здійснено виплату позивачеві належних сум за затримку розрахунку при звільнення на виконання рішення суду в розмірі 127176,35 грн. у зв`язку з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб в розмірі 18 %, що становить 29729,53 грн., військового збору в розмірі 5 %, що становить 8258,20 грн. Враховуючи викладені вище норми права, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно здійснено виплату позивачеві присуджених до стягнення сум з урахуванням встановлених законодавством податків та зборів, оскільки дохід у вигляді відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податків і оподатковуються податком на доходи фізичних осіб і військовим збором на загальних підставах. Таким чином, суд вважає , що позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є необгрунтованими, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. Відповідно, враховуючи правомірність дій відповідача щодо виплати позивачеві присуджених до стягнення сум, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed