Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про скасування арешту майна та просить скасувати арешт нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3232840), зареєстрований 20.05.2006р. Першою феодосійською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Феодосійського міського суду 27.04.2006р. на все майно (житло, майно), належне [PERSON] . В обґрунтування позову зазначає, що 01.05.2025р. позивач вирішив продати належне йому на праві приватної власності нерухоме майно: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , група нежитлових приміщень 58н, що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.04.2025р., номер запису про право власності: 59563719, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 3127215080000, звернувшись із покупцем до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кулікової Я.І. із запитом щодо укладання договору купівлі-продажу майна. Результат такого звернення виявився негативним, оскільки позивач отримав відмову в нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу майна у вигляді постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. В постанові нотаріусом зазначено, що при здійсненні перевірок за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено наявність арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3232840), зареєстрованого 20.05.2006р. Першою феодосійською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Феодосійського міського суду 27.04.2006р. на все майно, належне [PERSON] . Однак, як вказує позивач, цей арешт не має жодного відношення до нього та порушує законні права та інтереси позивача. Так, позивач зазначає, що народився та все життя проживає та зареєстрований у м. Києві, ніколи не проживав в Автономній Республіці Крим, у цивільних чи кримінальних процесах, при розгляді яких міг би бути накладений арешт на належне позивачу майно, участі не брав. Згідно інформації, розміщеної на сайті Автоматизованої системи виконавчого провадження, відсутні будь-які виконавчі провадження, відкриті відносно позивача. Згідно інформації, розміщеної на сайті Єдиного реєстру боржників, за результатом пошуку « [PERSON] , [INFO] » записів не знайдено. За таких обставин, позивач вважає, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації щодо арешту всього майна особи з прізвищем [PERSON] , без будь-якої додаткової ідентифікації з урахуванням змісту постанови нотаріуса порушує права позивача, як власника майна, оскільки він повномірно та повноцінно не може реалізувати своє право щодо розпорядження майном. Ухвалою від 06.06.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 22.10.2025р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не надав, про розгляд справи повідомлений належним чином. На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута за наявними в ній матеріалами. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , тобто позивач, є власником нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , група нежитлових приміщень 58н. Також з цієї Інформації встановлено, що на підставі рішення 27.04.2006р. Феодосійського міського суду накладено арешт на невизначене майно, все майно (житло, майно), реєстраційний номер обтяження 3232840, [PERSON] , зареєстровано 20.05.2006 за №3232840 реєстратором Першою феодосійською державною нотаріальною конторою. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.05.2025р. відмовлено [PERSON] у посвідченні договору купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , група нежитлових приміщень 58н на підставі п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат». У постанові нотаріуса вказано, що при здійсненні перевірок за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено наявність арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження: 3232840), зареєстрованого 20.05.2006 року Першою феодосійською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Феодосійського міського суду 27.04.2006р. на все майно (житло, майно), належне [PERSON] . У матеріалах справи наявне рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 27.04.2006р. у справі №2-799/06р за позовом прокурора м. Феодосії до [PERSON] і [PERSON] про позбавлення батьківських прав, за яким позов прокурора задоволено, позбавлено батьківських прав [PERSON] та [PERSON] у відношенні неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Феодосії, АР Крим, відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборонено відчужувати житло, майно, яке належить неповнолітньому [PERSON] , [INFO] . Тобто, згідно вказаного судового рішення заборона на відчуження майна стосується всього майна, яке належить [PERSON] , [INFO] , однак не має жодного відношення до позивача, який є уродженцем міста Києва, [INFO] , та має код РНОКПП [NUMBER] . Окрім того слід зазначити, що на виконання ухвали суду від 06.06.2025р. Державна податкова служба України надала інформацію про те, що [PERSON] , [INFO] , має місце проживання: [ADDRESS] , має РНОКПП [NUMBER] . Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Закону України від 17.07.1997р. №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, порушене право позивача підлягає судовому захисту в заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень. Оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved