Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

[PERSON] , через свого представника адвоката Лиску П.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, в якому просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього [PERSON] [INFO] його батьком [PERSON] [INFO] . В обгрунтування позову зазначено, що [PERSON] познайомився зі [PERSON] у 2005 році під час їх сумісної роботи на одному підприємстві на швацькому виробництві м. Харкові. У [PERSON] до знайомства з [PERSON] був син, з яким вона проживала - [PERSON] , [INFO] . Згодом [PERSON] та [PERSON] у 2006 році почали проживати сумісно в орендованому будинку в м. Харкові, вести сумісне господарство, будувати плани на майбутнє щасливе сімейне життя. Разом з ними проживав і син [PERSON] - [PERSON] , якого заявник прийняв як рідну людину, ставився як до свого сина. У зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] ніколи не перебували. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] . [PERSON] проживав разом із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , проте був зареєстрований за місцем реєстрації матері - [ADDRESS] . В 2012 році вони переїхали проживати за адресою: [ADDRESS] . На той час це була квартира померлої бабусі заявника - [PERSON] , яка згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом перейшла до [PERSON] . За вищевказаною адресою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживали однією сім?єю до весни 2015 року, після чого на фоні наявних непорозумінь та конфліктів, що не вдалось вирішити, [PERSON] пішла від [PERSON] , залишивши проживати дітей разом з заявником. Отже, з весни 2015 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є учнем Харківської загальноосвітньої школи I-II ступенів № 78, має грамоти, досягнення, відзнаки, на даний час проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , де для виховання та розвитку дитини створено такі умови: виділена окрема кімната, яка обладнана відповідно до віку та потреб дитини: е окреме спальне місце (двоярусне ліжко), диван, шафа та стелаж для зберігання одягу, речей, полці для шкільного приладдя, стіл для занять, наявний комп?ютер та телевізор. [PERSON] займається спортом на спортивній площадці біля будинку, бігає на стадіоні, веде здоровий спосіб життя, харчується правильно, в необхідній кількості отримає вітаміни та поживні речовини. Регулярно до введення військового стану вони їздили на відпочинок та оздоровлення до Азовського, Чорного моря. Із введенням військового стану пересування дещо обмежені, зберігаючи безпечні умови проживання для дітей, проте приділяючи увагу необхідності відпочинку, виїжджають в безпечні місця України (Карпати) та безпечну частину Харківської області. [PERSON] має укладену Декларацію № 001-382K-98A0, де зазначено його контактний номер телефону, [NUMBER] та фактичну адресу проживання: [ADDRESS] . Також [PERSON] має хронічну хворобу - астму, батько займається лікуванням та підтриманням дитини належним способом. Для забезпечення потреб проживання в квартирі, навчання було придбано наступну техніку та майно: комп?ютер (системний блок, клавіатура, мишка, аудіосистема, веб-камера) з монітором, навушники, смартфони, маршрутизатор, ліжко Дуєт-2, телевізори тощо. За весь час окремого проживання [PERSON] з дітьми, матір навіщувала дітей декілька разів за всі 9 років, не приймала участь у вихованні та утриманні дітей. Позивач на даний час і з весни 2015 року був офіційно працевлаштований, наявний офіційний заробіток. Відтак, з 08.02.2016 по даний час заявник працює в ТОВ «Торговий дім «ПІК Індустрія» на посаді організатор з постачання. Також він мав підробіток на регулярній основі за своїм фахом, здійснював консультування з питань постачання, проводив навчання працівників, за що отримував дохід. Таким чином, при наявній можливості підзаробити, позивач нею користувався, бо на його утриманні перебували 2 дітей, яких він самостійно виховував. Позивач не звертався з позовами про стягнення аліментів, заявами про видачу судового наказу про стягнення аліментів чи з інших фінансових, майнових спорів з питань утримання дітей. Так само не було і ініційованих позовів щодо визначення місця проживання дитини/дітей, оскільки після весни 2015 року діти проживали з батьком, він їх самостійно виховував та утримував. У заявника наявне у майбутньому також нерухоме майно, оскільки [INFO] померла його матір ( [PERSON] , дата народження: [INFO] ), яка залишала спадщину - квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також після смерті матері залишились готівкові грошові кошти, вклади у банківських установках, інше рухоме майно. Оскільки заявник є єдиним спадкоємцем за законом, він успадкує це майно у порядку та строки, визначені законодавством. [PERSON] проживає зараз із чоловіком, не має офіційного місця роботи, не має у власності нерухомого та рухомого майна (транспортні засоби, сільськогосподарську техніку). При виявленні бажання спілкуватись з дитиною у [PERSON] наявна можливість, навіть враховуючи вік дитини (14 повних років), проте з огляду на вищевикладене, заявник самостійно виховує та утримує [PERSON] . Викладені обставини, докази свідчать про здатність та спроможність позивача самостійно виховувати та утримувати [PERSON] .. Поряд із цим, у заявника наявні права на отримання соціальні виплати, які передбачені державою у разі виховання дитини одним з батьків, а також інші права, що пов?язані з відстрочкою від мобілізації. Ухвалою суду від 21.03.2025 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 17.11.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, зазначивши обставини, викладені в позові, просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату та час судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила., заяв чи клопотань від неї на адресу суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Мереф`янською міською радою Харківського району Харківської області 13.01.2010 року. Відповідно до Витягу з реєстру Мереф`янської територіальної громади від 04.01.2024 року [PERSON] з 16.11.2011 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з декларацією №0001-382К-98АО про вибір лікаря, який надає первинну допомогу від 27.05.2024 року, адресою фактичного місця проживання [PERSON] зазначено [ADDRESS] , довіреною особою вказано [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.06.2024 року, номер інформаційної довідки 383064498, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яка є матір`ю позивача і яка померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] та копією лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] №38 від 05.03.2024 року. У відповідності до Акту обстеження умов проживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , який складений знайомими позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які знають позивача і його сина тривалий час і були неодноразово в гостях у їх квартирі, здійснивши 17.06.2024 року безпосередній огляд квартири протягом однієї години встановили, що [PERSON] та [PERSON] є батьком та сином, мають добрі відносини та проживають у вищевказаній квартирі, для дитини наявні усі умови для виховання та розвитку, [PERSON] самостійно виховує та утримує свого сина [PERSON] , про що відомо комісії та вбачається із пояснень [PERSON] , [PERSON] , а також обстановці в квартирі. Відповідно до довідки ТОВ «Торговий дім «ПК Індустрія» №1006002 від 10.06.2024 року [PERSON] працює з 08.02.2016 року на посаді організатор з постачання, сумарний дохід з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року склав 82800,00 грн. Згідно з інформацією КЗ «Харківський ліцей №78 Харківської міської ради» від 08.07.2024 №356/04-10/24 [PERSON] дійсно навчається в закладі освіти з 01.09.2016 року, дані про матір є в класному журналі, відводила, забирала зі школи, батьківські збори, позакласні заходи відвідувала [PERSON] , бабуся [PERSON] , з якою дитина проживала, бабуся підтримувала тісний зв`язок із класним керівником. Відповідно до письмових пояснень класного керівника дитини від 08.07.2024 року [PERSON] , зв`язок із нею підтримувала [PERSON] , бабуся [PERSON] . Саме вона відвідувала батьківські збори, позакласні заходи, цікавилася успіхами онука. Мати [PERSON] з сім`єю не проживала, з класним керівником спілкувалася, позитивно реагувала на поради щодо виховання [PERSON] , декілька разів відвідувала школу. [PERSON] проживає з батьком, який також цікавився успіхами сина, зв`язок із класним керівником посилився із січня 2024 року, коли [PERSON] захворіла та після її смерті. Відомості про батьків [PERSON] вказані в класному журналі, відповідно до яких зазначена адреса проживання батька [PERSON] [ADDRESS] , і вказано, що мати [PERSON] з сім`єю не проживає. На підтвердження факту самостійного виховання та утримання дітей, позивачем також надано табелі ЗОШ №48 [PERSON] , сертифікати його участі у конкурсах, а також копії гарантійних талонів на придбання комп`ютерної техніки [PERSON] , копії чеків на придбання техніки та ліків, гарантійних договорів, видаткової накладної, товарних чеків, з яких неможливо встановити осіб, що їх придбали, а також протоколи медичних обстежень [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є сестрою відповідачки [PERSON] , зазначила, що коли [PERSON] пішов у перший клас його виховували батько і бабуся, мама з ними не проживала, вона приходила в гості, але нічим не допомагала. Її старший син також проживав з позивачем, який його виховував і утримував. Свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] самостійно виховує сина [PERSON] без матері близько 10 років, мати участі у вихованні і утриманні сина не приймає. Від допиту інших свідків позивач відмовився. Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд дійшов такого висновку. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У даній справі позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного правового статусу батька, який самостійно виховує та утримує дитину. Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Згідно із ч. 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно з частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до вимог статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в п. 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлена рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). За приписами частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, чоловіка, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині 4 статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує. Констатації заявником обставини, що він самостійно виховує та утримує дитину, та відсутність заперечень з боку іншого з батьків, не є достатньо для доведення дійсного перебування дитини тільки на вихованні та утриманні одного з батьків, оскільки до такої категорії відносяться особи, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості виховання іншим з батьків внаслідок об`єктивних обставин. Це стосується випадків коли інший з батьків дитини помер, безвісно відсутній, позбавлений батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатен їх виконувати в силу об`єктивних обставин, а не з метою штучного створення підстави (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня2024 року у справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23)). Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст.159 СК України. Відповідно до частини 1 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. ч. 3,4 статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У цій справі позивач просить встановити факт самостійного виховання і утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, потребує дослідження й врахування інтересів дитини в ході вирішення питання про визначення способу участі матері у вихованні дитини або ж питання про позбавлення батьківських прав. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. В той же час позивачем заявлена самостійна вимога у позовному провадженні без вимоги про спосіб участі батька у вихованні дитини або ж позбавлення матері батьківських прав. З огляду на наведене, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, тобто позивачем, неповнолітнього сина [PERSON] . Натомість найвищим інтересам неповнолітньої дитини відповідає спільна опіка (виховання та утримання) обома батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протипоказань для такого. Обставин невідповідності моральним засадам суспільства також не встановлено. Правовідносини щодо утримання дітей, є предметом регулювання Сімейного кодексу України. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч.2 ст. 166 СК України). У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 164 КК України. В той час позивач не звертався до суду із вимогами про стягнення з відповідача аліментів у примусовому порядку, факт ухилення від добровільного виконання нею обов`язку по утриманню дитини не доведений. Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини. Відтак факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Такий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази, долучені до матеріалів справи свідчать лише про проживання дитини разом з батьком і участь останнього у вихованні дитини, проте не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що [PERSON] в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу, позбавлена батьківських прав відносно сина, а також відсутні докази, що відповідачка не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин. Утримання та виховання дітей одним із батьків є його законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач. При цьому суд враховує, що встановлення факту перебування на утриманні позивача неповнолітнього сина впливає на права та законні інтереси відповідача, як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як позбавлення батьківських прав та інше. Крім того, відповідно до приписів ч.1 ст.4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги є не вимогами до відповідачки щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача, а фактично є вимогами, на підставі яких позивач бажає отримати відстрочку від мобілізації. Таким чином, поданий [PERSON] позов про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає самостійному розгляду, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні дітей або ж ухилення матір`ю від виконання своїх батьківських обов`язків і з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене позивачем у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків. При цьому частина перша ст. 319 ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого зазначити мету встановлення факту. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Позивач зазначає, що встановлення даного факту йому потрібно для отримання соціальних виплат на дитину у разі виховання дитини одним із батьків, а також інших прав, що пов`язані із відстрочкою від мобілізації. В той час, як зазначалося вище, матеріали справи не містять доказів існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася і позивач має право на такі виплати, і в таких виплатах йому було відмовлено. Однак, законодавством не передбачено встановлення юридичного факту з метою майбутніх та потенційно можливих ускладнень щодо соціальних прав. Позивач у цій справі також намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби). Разом з тим, як зазначили судді Великої Палати Верховного Суду, викладаючи спільну окрему думку щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22, з огляду на встановлений статтею 65 Конституції України конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, надаючи оцінку доводам і доказам у вказаній категорії справ стосовно самостійного виховання і утримання одним з батьків дитини, суди мали б обережно застосовувати таку процедуру, не допускаючи ситуацій, за яких виникав би сумнів у пред`явленні позовів військовозобов`язаних / військовослужбовців з метою штучного створення умов та обставин, які могли б бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та / або звільнення з військової служби на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Тому оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, суди мали б досліджувати обставини (події), які є виключними (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Враховуючи вищевикладене, а також мету звернення [PERSON] із даним позовом необхідність встановлення факту самостійного утримання та виховання його неповнолітнього сина [PERSON] , що фактично є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації в режимі воєнного стану, суд вбачає в цій справі ознаки штучного спору, задоволення якого призведе до фактичної можливості для певної міри зловживань щодо виконання особою її конституційного обов`язку, передбаченого ст. 65 Конституції України, що є неприпустимим. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed