Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

АТ «Страхова компанія «ІНГО» звернулася до суду з позовом до приватного виконавця Журида С.М. про стягнення безпідставно набутих коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що АТ «Страхова компанія «Інго» на рахунок приватного виконавця Журида С.М. перерахувало кошти на загальну суму 89702,88 грн, з призначенням платежу на виконання виконавчих документів, що підтверджується платіжними інструкціями. Вказані кошти були перераховані на рахунок приватного виконавця в якості авансового внеску, на підставі ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», про що свідчить призначення вищевказаних платежів. Проте виконавчі документи відповідно до рішень судів, які вказані у платіжних інструкціях, у приватного виконавця Журида С.М. на примусовому виконанні не перебували, та, відповідно, виконавчі провадженні відкриті не були. Відтак грошові кошти авансових внесків сплачені відповідачу є не використаними, та підлягають поверненню. 20.10.2025 року АТ СК «ІНГО» відповідачу заяву про повернення безпідставно набутих коштів за вихідним № 2600, та повідомив, що виконавчі документи на примусове виконання подаватись не будуть, відпала дана необхідність. 05.11.2025 року позивач повторно направив відповідачу заяву з проханням повернути кошти авансових внесків. 06.11.2025 позивач направив на електронну пошту відповідача заяву з проханням повернути кошти. Однак вказані кошти приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Журидом С.М. у добровільному порядку повернуті не були, а тому АТ СК «Інго», відповідно до ст. 1212 ЦК України, прохає стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти в сумі 89702,88 грн. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14.11.2025 року позовну заяву залишено без руху. 21.11.2025 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24.11.2025 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 02.12.2025 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності. 05.12.2025 року від позивача надійшло заперечення на заяву про застосування строку позовної давності. 08.12.2025 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач повністю заперечував проти позовної заяви, просив відмовити у задоволенні позову. Посилався на те, що у позовній заяві позивач стверджує, що перераховані кошти є авансовим внеском стягувача. Однак положення ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягала стягненню, рішенням Конституційного Суду № 2-р (ІІ)/2019 від 15 травня 2019 року визнані неконституційними. Таким чином, на момент здійснення платежів, норма закону про обов`язкову сплату авансового внеску не діяла, а тому позивач здійснив вказану оплату самостійно, знаючи, що такий платіж не є обов`язковим. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому, що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21. За таких обставин вважає, що позовні вимоги СК «Інго» є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. 12.12.2025 року позивачем до суду подано відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що кошти в сумі 89702,88 грн. є коштами, які відносяться до витрат виконавчого провадження, а саме є авансовим внеском оплаченим на підставі рішень суду, відповідно до яких АТ СК «Інго» є стягувачем. Відповідно до призначення платежу, згідно платіжних інструкцій долучених до позовної заяви, кошти перераховувались приватному виконавцю на підставі виконання рішень суду та являлися авансовим внеском відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження». Авансування витрат виконавчого провадження передбачено ЗУ «Про виконавче провадження». Адже при відкритті виконавчого провадження, та при проведенні виконавчих дій з примусового виконання, приватний виконавець несе власні витрати. Метою авансування витрат виконавчих проваджень, було швидке та неупереджене виконання рішень суду на користь позивача, та пов`язане з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень. Тому не може бути поведінка позивача суперечливою, адже мала підстави на авансування та мету, що передбачено ЗУ «Про виконавче провадження». Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, приходить висновку, що позов підлягає задоволенню. За приписами ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Отже, обов`язок доведення та спростування позову законодавець поклав на сторони. Встановлено судом, що АТ «Страхова компанія «Інго» на рахунок приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Журида С.М. перерахувало грошові кошти, що підтверджується платіжними інструкціями на загальну суму 89702,88 грн.: №500 від 11.01.2021 року на суму 3618,39 грн. з призначенням платежу на виконання наказу № 457 від 08.08.2019 року про стягнення з СК Галицька на користь СК Інго боргу; №930 від 14.01.2021 року на суму 3138,37 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 761/6372/20 від 26.10.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь СК Інго боргу; №931 від 14.01.2021 року на суму 3151,82 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 761/24582/19 від 13.0.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь СК Інго боргу; №932 від 14.01.2021 року на суму 3265,08 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 356/326/19 від 14.12.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №1158 від 16.01.2021 року на суму 2042,04 грн. з призначенням платежу на виконання наказу № 910/15809/20 від 11.01.2021 року про стягнення з СК Київ-РЕ на користь СК Інго боргу; №1364 від 19.01.2021 року на суму 1765,37 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 760/28233/19 від 03.12.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №1374 від 19.01.2021 року на суму 3321,65 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 369/6784/20 від 22.12.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №1560 від 21.01.2021 року на суму 1822,31 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП № 910/11158/16 від 29.07.2016 року про стягнення з СК Нова на користь СК Інго боргу; №1896 від 25.01.2021 року на суму 2931,19 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП № 910/11158/16 від 29.07.2016 року про стягнення з СК Нова на користь СК Інго боргу; №1897 від 25.01.2021 року на суму 3007,79 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП № 910/11001/18 від 19.11.2018 року про стягнення з СК Домінанта на користь СК Інго боргу; №1910 від 26.01.2021 року на суму 4273,41 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 552/3735/20 від 26.10.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №2193 від 28.01.2021 року на суму 2301,20 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП № 910/18536/17 від 22.12.2017 року про стягнення з СК Скайд на користь СК Інго боргу; №2271 від 28.01.2021 року на суму 4135,00 грн. з призначенням платежу на виконання наказу № 910/20216 від 31.12.2013 року про стягнення з ТОВ Ферум-Фрахт на користь СК Інго боргу; №2710 від 03.02.2021 року на суму 1648,34 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 307/1715/18 від 17.10.2018 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №2897 від 05.02.2021 року на суму 1907,69 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 199/9603/19 від 12.02.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №2900 від 05.02.2021 року на суму 1820,45 грн. з призначенням платежу на виконання наказу № 910/16819/20 від 14.01.2021 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №4038 від 17.02.2021 року на суму 2905,90 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП № 190/19014/19 від 07.04.2020 року про стягнення з СК Здорово на користь СК Інго боргу; №4226 від 19.02.2021 року на суму 2898,00 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП № 904/2661/20 від 19.08.2020 року про стягнення з СК Домінанта на користь СК Інго боргу; №4652 від 25.02.2021 року на суму 1234,11 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 515/1303/20 від 28.01.2021 року про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №4655 від 25.02.2021 року на суму 2801,78 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП № 910/11701/20 від 11.02.2021 року про стягнення з СК Здорово на користь СК Інго боргу; №4664 від 125.02.2021 року на суму 4785,00 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП №910/11701/20 від 11.02.2021 року про стягнення з СК Здорово на користь СК Інго боргу; №4814 від 01.03.2021 року на суму 1907,69 грн. з призначенням платежу на виконання в/л №16.02.2021 від 12.02.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №4827 від 01.03.2021 року на суму 3321,65 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 369/6784/20 від 22.12.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №5667 від 10.03.2021 року на суму 4198,86 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 603/477 від 28.12.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №5669 від 10.03.2021 року на суму 1822,31 грн. з призначенням платежу на виконання наказу № 910/15318/20 від 18.01.2021 року про стягнення з СК Граве Україна на користь СК Інго боргу; №6672 від 22.03.2021 року на суму 1922,00 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 177/663/20 від 24.02.2021 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №7054 від 29.03.2021 року на суму 2175,81 грн. з призначенням платежу на виконання рішення № 243/5041/20 від 23.07.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №7409 від 02.04.2021 року на суму 3096,10 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 237/3537/20 від 08.02.2021 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №7055 від 29.03.2021 року на суму 3201,00 грн. з призначенням платежу на виконання зведеного ВП № 910/23606/16 від 23.05.2017 року про стягнення з СК Скайд на користь СК Інго боргу; №7410 від 02.04.2021 року на суму 2026,82 грн. з призначенням платежу на виконання в/л № 515/370/20 від 20.08.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу; №7721 від 06.04.2021 року на суму 4301,00 грн. з призначенням платежу на виконання наказу № 910/13534/20 від 10.12.2020 року про стягнення на користь [PERSON] боргу; №7722 від 06.04.2021 року на суму 2954,75 грн. з призначенням платежу на виконання наказу № 909/688/20 від 22.12.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь СК Інго боргу (а.с.6-21). Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. АТ «Страхова компанія «Інго» зазначає, що сплатило приватному виконавцю Журиду С.М. 89702,88 грн в якості авансового внеску, на підставі ст.42 ЗУ «Про виконавче провадження», про що свідчить призначення вищевказаних платежів, а в подальшому відмовився від пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання, тобто відпала відповідна підстава набуття коштів Суд враховує, що здійснення платежів проводилося на рахунок приватного виконавця м. Києва Журида С.М. У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував факт перерахунку АТ «Страхова компанія «Інго» на його рахунок, як приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Журида С.М. грошові кошти в сумі 89702,88 грн. За таких обставин суд вважає, що платежі від АТ «Страхова компанія «Інго» здійснювалися на рахунок відповідача саме з метою здійснення примусового виконання виконавчих документів в порядку Закону України «Про виконавче провадження». Авансовий внесок (сплачується стягувачем до моменту, коли боржник виконав рішення) та витрати виконавчого провадження (стягуються з боржника) мають на меті забезпечити витрати виконавчого провадження приватних виконавців. До 15 травня 2019 року, коли Конституційний Суд України визнав неконституційною норму ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», Закон покладав обов`язок на стягувача до заяви про примусове виконання рішення додавати квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Однак рішенням Конституційного Суду України у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа № 3-368/2018(5259/18) положення ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами були визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Відтак, з 15 травня 2019 року долучення до заяви про відкриття виконавчого провадження квитанції на підтвердження сплати авансового внеску стало не обов`язковим. Незважаючи на рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року, Закон України «Про виконавче провадження» продовжує містити поняття та необхідність сплати авансового внеску. Рішення Конституційного Суду України фактично відмінило обов`язок долучати квитанцію про сплату авансового внеску до заяви про відкриття виконавчого провадження, однак не відмінило принцип, за яким приватні виконавці фінансують свою діяльність та розпочинають виконавчі дії саме за рахунок таких авансових внесків (на відміну від державних виконавців, які фінансуються державою). Так, стаття 42 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла як на час здійснення платежів, так і діє на момент розгляду справи судом, встановлює, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Зважаючи на те, що фактично припинила дію норма Закону, яка зобов`язувала стягувача долучати до заяви про відкриття виконавчого провадження квитанцію (підтвердження) про сплату авансового внеску, однак авансування витрат виконавчого провадження стягувачем з метою організації та проведення виконавчих дій, законодавством продовжує бути передбачене (в іншому випадку приватний виконавець не був би зацікавлений розпочинати примусове виконання за власний рахунок), а тому суд погоджується з твердженням позивача, що платежі АТ «Страхова компанія «Інго» були здійснені як авансовий платіж відповідно до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки виконавчі документи після проведення АТ «Страхова компанія «Інго» авансових платежів не були пред`явлені до виконання приватному виконавцю м. Києва Журиду С.М., то необхідність фінансування виконавчого провадження перестала існувати, а у виконавця виник обов`язок повернути кошти, які він отримав. Суд вважає доведеними обставини, що виконавчі документи до виконання пред`явлені не були, оскільки відповідачем не доведено протилежне. В той же час відповідачем не доведено наявність правової підстави для отримання ним від АТ «Страхова компанія «Інго» грошових коштів у сумі 89702,88 грн. Оскільки у відповідача як приватного виконавця м. Києва виник обов`язок повернути кошти, які він отримав як авансовий внесок, то між сторонами виникли спірні правовідносини, які регулюються нормам ст. 1212 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15, від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19. Встановлено, що правовою підставою для набуття приватним виконавцем м. Києва Журидом С.М. грошових коштів, було внесення авансових внесків. Згодом потреба у таких внесках відпала, оскільки АТ «Страхова компанія «Інго» вирішило не пред`являти приватному виконавцю м. Києва Журиду С.М. виконавчі документи для виконання. За таких обставин правова підстава для отримання відповідачем таких грошових коштів перестала існувати, а тому грошові кошти підлягали поверненню АТ «Страхова компанія «Інго» у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України. Відповідачем заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин правил про наслідки пропуску строку позовної давності. Вирішуючи вкащане клопотання суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч.ч. 2, 3 статті 263 ЦК України у разі виникнення обставин для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Проте законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України. Під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану, а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України виключений Законом України № 4434-IX від 14 травня 2025 року, який набрав чинності 04 вересня 2025 року. Як наданих позивачем платіжних документів вбачається, що АТ «Страхова компанія «Інго» перерахувало на рахунок приватного виконавця м. Києва Журида С.М. грошові кошти на загальну суму 89702,88 грн. у період часу з 11.01.2021 року до 06.04.2021 року АТ «Страхова компанія «Інго» звернулося до суду 13.11.2025 року. Разом з тим у спірний період на всій території України був запроваджений карантин, а під час дії карантину строки, визначені статтею 257 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину, а також враховуючи введення на території України воєнного стану з 24 лютого 2022 року та що положення п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України були виключені Законом України № 4434-IX від 14 травня 2025 року, який набрав чинності 04 вересня 2025 року, суд приходить висновку, що АТ «Страхова компанія «Інго» звернулося до суду із позовом у межах строку позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду із позовом у межах продовженого Законом строку позовної давності. Таким чином, оскільки позивач як стягувач сплатив відповідачу в якості авансового внеску, на підставі ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» грошові кошти, про що свідчить призначення вищевказаних платежів, а в подальшому відмовився від пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання, тобто відповідна підстава перестала існувати, тому позовні вимоги, на підставі ст.1212 ЦК України, підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати на сплату судового збору в сумі 2422,40 грн.

Outcome: approved