Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про оголошення фізичної особи померлою, а саме: оголосити померлим [PERSON] , [INFO] , останнє відоме місце постійного проживання в Україні с-ще Слатине, Харківський район, Харківська область, який помер у 2014 році в місті Курськ, РФ. В обґрунтування заяви зазначено, що заявник [PERSON] , народився [INFO] в с. Мілаєвка Бєловського району Курської області російської федерації. В 1969 році його батьки разом з ним переїхали жити до [ADDRESS] , де на теперішній час заявник проживає. З 11.03.1983 року по досягненню 16 років він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Його матір`ю є [PERSON] . Щодо батька в його свідоцтві про народження відсутній запис. Моїм батьком є [PERSON] , [INFO] , однак юридично даний факт за його життя не був встановлений. Його мати [PERSON] та його батько [PERSON] проживали разом однією сім`єю з 1969 року по 1974 рік, шлюб вони не реєстрували. З 1974 року, після того як батько пішов з сім`ї, фактично заявника виховував інший чоловік - цивільний чоловік його матері. 15.12.1969 року по приїзду до України його батько [PERSON] придбав частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . В 1974 році його батько - [PERSON] пішов з сім`ї та переїхав проживати до м. Курськ російської федерації до своєї рідної сестри [PERSON] на постійне проживання за адресою: рф, [ADDRESS] . Відносини з заявником після переїзду до російської федерації батько не підтримував. Тобто, починаючи з 1974 року його батько в Україні не проживав та до України не приїжджав. В травні 1992 року батько захворів на онкологію та надіслав заявнику листа, яким викликав до себе в м. Курськ російської федерації, щоб скласти заповіт. Заявник разом зі своєю дружиною [PERSON] поїхав до рф в м. Курськ. Згідно заповіту від 12.05.1992 року [PERSON] заповів на випадок своєї смерті заявнику - [PERSON] належну йому частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Його батько [PERSON] помер в 2014 році на території російської федерації. На теперішній час неможливо отримати документ, який би підтверджував факт смерті батька. Крім цього, документи, видані органами рф, не мають юридичного значення на території України, у зв`язку із цим є необхідним оголосити особу [PERSON] померлим в судовому порядку. Ухвалою суду від 24.10.2025 справу прийнято до розгляду, призначено судове засідання на 24.10.2025, у якому оголошено перерву до 15.01.2026, витребувано з Дергачівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформацію про те, чи був [PERSON] , [INFO] , останнє відоме місце проживання: [ADDRESS] , одружений, чи мав дітей та чи є актовий запис про смерть відносно [PERSON] , [INFO] ; витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину [PERSON] , [INFO] , державного кордону України (із зазначенням де та коли) у період часу з 1974 року по теперішній час; витребувано з Інформаційного центру ГУНП України в Харківській області інформацію про те, чи був оголошений [PERSON] , [INFO] , останнє відоме місце проживання: [ADDRESS] в розшук та чи була заведена справа. У судовому засіданні 15.01.2026 заявник підтримав вимоги. У судове засідання 27.01.2026 року не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника, заперечує проти задоволення заяви, оскільки заявником не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, зазначених в заяві, та на підставі яких можна встановити обставини настання смерті [PERSON] , в зв`язку з чим вважає, що відсутні правові підстави для оголошення особи померлою. Також посилається на те, що із самої заяви вбачається, що [PERSON] , якого пропонується оголосити померлою особою, виписався з адреси: [ADDRESS] у 1974 році та постійно з 1974 року мешкав в Російській федерації. Заявнику відомо останнє місце проживання [PERSON] і це не територія України. Таким чином, [ADDRESS] не було місцем постійного проживання [PERSON] . В заяві заявник посилається на хворобу [PERSON] , як на обставину, яка дає підстави вважати, що дана особа померла, але при цьому не надає жодного доказу про хворобу [PERSON] . Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Свідок [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою [ADDRESS] , працює в ОТК «Реал-Пакс» та є дружиною заявника в судовому засіданні повідомила що в будинку за адресою: [ADDRESS] прописаний її чоловік і вони там мешкають. Батько чоловіка зробив заповіт на чоловіка, проте заповіт зроблений в РФ.У 2014 році сестри [PERSON] повідомили, що батько заявника помер. З сестрою батька ми не контактуємо, зв`язки втрачені. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. Відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом із додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Згідно із статтею 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Відповідно до статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Верховний Суд у постанові від 04 червня 2025 року в справі №753/8049/24 наголосив, що оголошення фізичної особи померлою (смерть in absentia) - це судове визнання померлою фізичної особи, щодо якої за місцем її постійного проживання немає будь-яких відомостей про місце перебування протягом встановленого законом строку. У правовому контексті оголошення фізичної особи померлою є припущенням її смерті (praesumptio mortis), що має наслідком припинення правосуб`єктності. Суд під час оголошення фізичної особи померлою достеменно не може встановити факт її смерті, а лише припускає це на підставі непрямих доказів або у зв`язку із тривалою безвісною відсутністю. Оголошення фізичної особи померлою є юридичною фікцією, техніко-правовим прийомом, за якого суд визнає дійсними юридичні факти і обставини, які не підтверджуються неспростовними доказами через брак останніх або їх недостатність. Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Рішення про оголошення фізичної особи померлою приймається судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку,- протягом шести місяців. Особливості цієї категорії справ, є те що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущені смерті особи. Заявник у даному випадку має особисту цивільну-правову заінтересованість в зміні правового статусу особи, яку він просить оголосити померлою. Для підтвердження цього наведені обставини, які свідчать про те, що між заявником та особою, яку він просить оголосити померлою існують особисті або майнові правовідносини, матеріально-правовий зв`язок, відсутність фізичної особи є для заявника перешкодою у реалізації його прав. Отже, заявник має довести суду особистий матеріально-правовий зв`язок, наприклад, родинні, шлюбні, спадкові відносини чи спільне майно, де відсутність особи перешкоджає йому реалізувати своє право (успадкувати майно, отримати пенсію, шлюбний статус тощо). Так, [PERSON] , народився [INFO] в с. Мілаєвка Бєловського району Курської області російської федерації, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 21.01.1966. Його матір`ю записана [PERSON] . Щодо батька відсутній запис. Як вбачається з копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданий Дергачівським РВ УМВС України в Харківській області від 17.09.1996, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 11.03.1983. Згідно інформаційної довідки від 25.06.2025 № 01-20/77, виданої Комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» (відомості станом на 01.01.2013), житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/2), [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4). Заявник [PERSON] зазначає, що громадянин [PERSON] є його рідним батьком та оголошення його померлим йому необхідно для реалізації спадкових прав. Цивільно-правова заінтересованість (правовий інтерес) - це не просто бажання, а наявність конкретних, захищених законом прав, свобод чи інтересів, які можуть бути порушені або не реалізовані через відсутність особи. Перешкода у реалізації прав полягає в тому, що відсутність особи фізично унеможливлює певні дії, наприклад, оформлення спадщини. Водночас, заявником не доведений та не встановлений факт родинних відносин з [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з інформаційної довідки Дергачівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актових записів про шлюб, народження дітей та смерть відносно [PERSON] , [INFO] , не виявлено. Отже, [PERSON] не довів суду особистий матеріально-правовий зв`язок з питанням оголошення [PERSON] померлим та що його відсутність перешкоджає заявнику реалізувати будь-яке своє право. До того ж, системний аналіз ч. 1 ст. 46, ст. 47 ЦК України, ч. 1 ст. 306 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина. Як вбачається з інформаційної довідки Дергачівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актових записів про шлюб, народження дітей та смерть відносно [PERSON] , [INFO] , не виявлено. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обов`язок щодо доказування обставин, що підтверджують відсутність відомостей про місце перебування особи, яку заявник просить оголосити померлою у місці її постійного проживання протягом трьох років, покладається чинним законодавством України саме на заявника. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд зазначає, що саме на заявника покладено обов`язок, із урахуванням предмету і підстав заяви, довести в суді ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Так, заявником не надано суду достатніх належних та допустимих доказів, які б у достатній мірі надавали змогу підтвердити ймовірне припущення смерті [PERSON] , а надані пояснення свідка не можуть свідчить саме про смерть цієї особи. Як визначено ст. 307 ЦПК України, суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме. Сам по собі факт не проживання вказаної вище особи за місцем реєстрації протягом тривалого часу та фактична відсутність у заявника відомостей про її місце перебування не є безумовною підставою для оголошення цієї особи померлою. КЦС ВС у постанові від 7 листопада 2023 року у справі № 607/159/23 акцентував на тому, що в суду наявне саме право, а не обов`язок оголосити особу померлою за умови відсутності в місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років, на що прямо вказує ч. 1 ст. 46 ЦК України. При розгляді справ цієї категорії судам необхідно, крім іншого, з`ясовувати, чи може бути відсутність особи умисною. Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою. Відповідно правової позиції Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 «спадкування права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України регулюється правом України. У випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна, тобто, в Україні». Водночас, суд звертає увагу на те, що правові наслідки оголошення особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті, а тому необхідність оголошення особи померлою повинна бути достатньо вагомою та такою, що не може бути досягнута за рахунок інших процедур. Окремо суд зауважує, що заявник обізнаний про те, що [PERSON] є померлим у 2014 році на території РФ. У заявника є родичі на території РФ. Отже є можливість отримати свідоцтво про смерть [PERSON] . Згідно з пунктом 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором. У статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. 10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Конвенція набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції. Частинами 1, 2 статті 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. В силу статті 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Статтею 3 наведеної Конвенції визначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. В силу вимог статей 4, 5 Конвенції передбачений статтею 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення. Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01 грудня 2022 року зупинена дію Мінської конвенції 1993 року. Отже, наразі у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України передбачено застосування положень Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів та їх засвідчення апостилем згідно з Конвенцією. Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування. Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Таким чином, станом на день розгляду справи свідоцтво про смерть, видане на території російської федерації, не потребує будь-якої легалізації. Аналогічний висновок викладений у постанові ВСУ від 15.08.2024 року у справі № 643/8133/23. Із огляду на встановлені обставини, надані та досліджені докази, із урахуванням вимог закону, суд дійшов висновку, що при розгляді справи не встановлено наявності юридичного складу для оголошення [PERSON] померлим, отже, заява задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed