Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

У листопаді 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє представниця адвокатка Гренджа В. Ю., звернулася до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області та [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] в селі Верхній Бистрий Хустського району Закарпатської області помер [PERSON] , [INFO] , який доводився їй дідом по материнській лінії. За життя [PERSON] на випадок своєї смерті 07.02.2019 склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 01, відповідно до якого він розпорядився після своєї смерті передати належний йому житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , земельну ділянку та все інше майно, яке буде йому належати по закону на день його смерті, - [PERSON] /позивачці/. Цей заповіт не змінено та не скасовано, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 81777990 від 08.07.2025. Зазначала, що при реєстрації заповітного розпорядження складеного [PERSON] , [INFO] , реєстратором ДП «Національні інформаційні системи» помилково вказано його дату народження [INFO] , замість правильної [INFO] , про що вказано приватним нотаріусом Дунаєвим Ю. М. у постанові про відмову їй в учиненні нотаріальної дії. Проте інші відомості про особу заповідача збігаються повністю, а саме щодо місця проживання та ідентифікаційного номера, який було присвоєно Бойчічу С. С., що підтверджується копією картки фізичної особи платника податків від 08.12.2003 за вих. № 2142, яка видана ДПІ на ім`я [PERSON] . Указувала і на те, що за життя [PERSON] належав зазначений вище житловий будинок під [ADDRESS] , який побудований у 1966 році, на земельній ділянці орієнтовною площею 0,30 га, що підтверджується випискою з погосподарської книги, виданої виконавчим комітетом Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області за № 58 від 26.03.2019, та земельна ділянка площею 0,30 га, що підтверджується рішенням 3-ої сесії 23-го скликання Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району від 27.02.1997 за № 38 про передачу безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,30 га, яка знаходиться в межах населеного пункту села В. Бистрий для обслуговування житлового будинку. Зазначала, що спадщину до майна померлого [PERSON] вона прийняла шляхом постійного спільного проживання з померлим на момент його смерті відповідно до вимог ч. 1 , ч. 3 ст. 1268 ЦК України. При цьому ніхто інший із заявами про прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався, що підтверджується змістом постанови про відмову в учиненні нотаріальної дії та довідкою від 05.03.2025 за № 72 Верхньобистрянського старостинського округу Міжгірської селищної ради. Зауважувала і те, що за життя [PERSON] , [INFO] , був постійно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На момент його смерті за цієї адресою з ним проживали та були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , - дружина; [PERSON] , [INFO] , - дочка; [PERSON] , [INFO] , - зять; [PERSON] , [INFO] , - онука; [PERSON] , [INFO] , - правнук. Отже, вона є належною спадкоємицею за заповітом до майна померлого діда [PERSON] . Однак дружина [PERSON] , [INFO] , уважається спадкоємцем на обов`язкову частку до майна померлого [PERSON] , яка доводиться їй бабою та не претендує на обов`язкову частку до майна померлого [PERSON] , проте у зв`язку із незнанням спадкового законодавства [PERSON] не подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття обов`язкової частки на спадщину до майна померлого її чоловіка [PERSON] . У зв`язку з цим приватний нотаріус Дунаєв Ю. М. відмовив [PERSON] у прийнятті заяви про відмову від обов`язкової частки із-за пропуску строку визначеного законом для подання такої заяви. При цьому обов`язкову частку у спадщині до майна померлого чоловіка відповідачка [PERSON] не бажає оформляти та не заперечує, щоб за позивачкою [PERSON] було визнано право власності на все нерухоме майно в цілій частці, яке за життя належало її чоловіку [PERSON] , 1939 р. н.. Також нотаріус у постанові за № 250/02-31 від 16.10.2025 відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом померлого діда [PERSON] в цілій частці, оскільки крім неї, спадкоємцем є дружина померлого як спадкоємець на обов`язкову частку та на спадкове майно відсутні правоустановчі документи, відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного нерухомого майна, а також наявна суперечлива інформація стосовно дати народження заповідача [PERSON] . Посилаючись на наведені вище обставини просила суд визнати за нею як за спадкоємицею за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , право власності на нерухоме майно в цілій частці, а саме на: 1) житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] ; 2) земельну ділянку площею 0,30 га, яка знаходиться в межах населеного пункту с. В. Бистрий для обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка передана у приватну власність на підставі рішення 3-ої сесії 23-го скликання В. Бистрянської сільської ради Міжгірського району від 27.02.1997 за № 38 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки» [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2025 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.41,42). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідачі Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області та [PERSON] не скористалися. 1 грудня 2025 року позивачка [PERSON] подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, а саме в частині визнання за нею як за спадкоємицею за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , права власності на нерухоме майно щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] з цілої частки на частки. У грудні 2025 року відповідачка за первісним позовом [PERSON] подала до суду зустрічний позов до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, [PERSON] про визнання права власності на частку у спадковому нерухомому майні. Зустрічний позов обґрунтований тим, що спірний житловий будинок побудований орієнтовно у 1966 році спільними зусиллями подружжя [PERSON] та нею за час перебування у шлюбі, що підтверджується випискою з погосподарського обліку та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , а відтак за положеннями ст. 22 КпШС України є спільною сумісної власністю подружжя. За таких обставин її чоловік [PERSON] не вправі був заповідати даний житловий будинок у цілому своїй онуці [PERSON] , так як цього будинку належить їй. З огляду на наведене просила суд визнати за нею право власності на частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , як на майно набуте за час спільного проживання у шлюбі із [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.12.2025 цей зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . Своїм правом подати відзив на зустрічний позов [PERSON] , зустрічні відповідачі Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області та [PERSON] не скористалися. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12.01.2026 закрито підготовче провадження у даній та призначено її до судового розгляду по суті (а.с.86,87). У судове засідання позивачка /зустрічна відповідачка/ [PERSON] та її представниця адвокатка Гренджа В. Ю. не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були належним чином повідомлені. Водночас представницею позивачки [PERSON] - адвокаткою Гренджою В. Ю. подано до суду 26.01.2026 заяву, в якій вона просила розглянути цю справу без участі сторони позивача /сторони відповідача за зустрічним позовом/, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, а також визнала зустрічний позов (а.с.74,83,95). Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Бонкало В. В. у судове засідання також не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання була належним чином повідомлена, проте подала до суду 25.11.2025 та 19.01.2026 заяви, в яких не заперечила щодо задоволення первісного і зустрічного позовів та просила розглянути дану справу без участі представника цієї селищної ради за наявними у справі матеріалами, додаткових доказів і клопотань немає (а.с.52,53,70,71,79,80,91,92). Відповідачка /зустрічна позивачка/ [PERSON] у судове засідання теж не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання була належним чином повідомлена, проте подала до суду 12.01.2026 заяву, в якій зазначила, що заперечень щодо задоволення позову [PERSON] не має та визнає позов, а також просила задовольнити її зустрічний позов і розглянути дану справу без її участі (а.с.84). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.05.1988 батьками позивачки [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] (а.с.18). Зі свідоцтва про народження матері позивачки [PERSON] серії [NUMBER] від 15.08.1965 видно, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] /відповідачка/ (а.с.19). Як убачається зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 27.07.1964, між [PERSON] та [PERSON] 27.07.1964 був зареєстрований шлюб за актовим записом № 10, внаслідок чого дружина змінила своє дошлюбне прізвище на « [PERSON] » (а.с.20). [PERSON] помер [INFO] у с. Верхній Бистрий Хустського району Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 20.05.2019 за актовим записом № 09 (а.с.9). Також як убачається з матеріалів справи [PERSON] за життя склав заповіт, який посвідчений 7 лютого 2019 року секретарем виконавчого комітету Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області Жабляк Н. В. і зареєстрований у реєстрі за № 01, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, а саме: один цілий житловий будинок, який знаходиться у [ADDRESS] , земельну ділянку і все майно, що належить йому і на що він за законом буде мати право на день його смерті заповів позивачці [PERSON] (а.с.10). Як слідує з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 81778579 від 08.07.2025, наданого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М., то у Спадковому реєстрі наявна інформація щодо реєстрації 8 липня 2025 року спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , за номером у спадковому реєстрі 74304925 (а.с.11). Як видно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 81777990, виданої 08.07.2025 цим же нотаріусом Дунаєвим Ю. М., то у спадковому реєстрі наявна інформація щодо чинності зазначеного вище заповіту [PERSON] від 07.02.2019 за реєстровим № 01 (а.с.12). Відповідно до довідки Верхньобистрянського старостинського округу Міжгірської селищної ради від 05.03.2025 за № 72, померлий [INFO] [PERSON] , 1939 року народження, був постійним мешканцем с. Верхній Бистрий і був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом із ним на день його смерті проживали: [PERSON] , [INFO] , - дружина; [PERSON] , [INFO] , - дочка; [PERSON] , [INFO] , - зять; [PERSON] , [INFO] , - онука; [PERSON] , [INFO] , - правнук (а.с.14). Постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу в Закарпатській області Дунаєва Ю.М. за вих. № 250/02-31 від 16.10.2025 у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] відмовлено, оскільки окрім неї /позивачки/ спадкоємцем є дружина померлого як спадкоємець на обов`язкову частку, також на дане спадкове майно відсутні правоустановчі документи, відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо нерухомого спадкового майна, а також наявна суперечлива інформація стосовно дати народження заповідача [PERSON] (а.с.15). Із виписки з погосподарської книги, виданої виконкомом Верхньобистрянської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 26.03.2019 за № 58 вбачається, що за [PERSON] дійсно був закріплений особовий рахунок (номер об`єкту погосподарського обліку) 0015-1, він був власником житлового будинку, який знаходиться у [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. Цей житловий будинок побудований орієнтовно в 1966 році. Свідоцтво на право власності на даний житловий будинок сільською радою не видавалось (а.с.16). Відповідно до рішення 3-ої сесії 23-го скликання В. Бистрянської сільської ради Міжгірського району від 27.02.1997 за № 38 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки», [PERSON] на підставі Декрету КМУ від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок» передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,30 га, яка знаходиться у межах населеного пункту В. Бистрий для обслуговування житлового будинку (а.с.17,96). Із довідки КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» від 10.03.2025 за № 61 вбачається, що станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.21). Відповідно до технічного паспорту від 05.03.2025 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , то цей будинок має загальну площу 93,87 кв. м (а.с.22-26). Як видно зі Звіту про оцінку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 93,87 кв. м, складеного ПП «Експерт-Сервіс», то станом на дату оцінки 26.10.2025 вартість указаного об`єкту нерухомого майна становить 271 853 гривень (а.с.27-31). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до абзацу 2 пункту 1 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України, установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. За приписами пункту «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Положеннями статей 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР (1970) передбачалося, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні положення містяться і в статтях 60, 70 СК України. Водночас відповідно до пункту 4 Указу Президії Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР» від 29.12.1969 № 2476-VІІ правила статей 24, 25, 26 та 28 цього Кодексу щодо прав подружжя на майно та його розділу застосовуються у відношенні всього майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі й набутого ним до 1 січня 1970 року. З урахуванням наведеного і того, що спірний будинок збудований у 1966 році за час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] /відовідачка, зустрічна позивачка/, тому презюмується, що він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак спадщина за померлим [PERSON] відкрилася лише на належну йому частини цього будинку, а не в цілому, оскільки решта частини даного будинку належить відповідачці /зустрічній позивачці/ [PERSON] . Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище суд доходить висновку, що первісна позивачка та зустрічна позивачка довели поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак як первісний позов, так і зустрічний позов підлягають до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved