Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

У листопаді 2025 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що з вересня 1991 року працювала в АТ «Сумихімпром» на посаді оператора котельні 5 р. котельного цеху. 07 квітня 2025 року була звільнена за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України. При звільнені відповідачем не було проведено повний розрахунок із нарахованої заробітної плати в сумі 43660 грн. 87 коп. Щодо строків звернення з позовом зазначила, що при звільненні їй не було вручено письмове повідомлення про суму нарахованої але не виплаченої заробітної плати. Лише 29.09.2025 на письмове звернення роботодавець їй надав довідку, тобто тримісячний строк для звернення до суду з позовом рахується з 29.09.2025 Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 43 660,87 грн. Ухвалою суду від 15 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. У встановлений законом строк клопотання про розгляд справи у судовому засіданні жодна зі сторін не подала. У поданому 16 грудня 2025 року відзиві на позовну заяву відповідач у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Зазначає, що відповідно до наказу (розпорядження) від 07.04.2025 [PERSON] була звільнена за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП України). Крім наказу про звільнення, 29.04.2025 під підпис їй було вручено письмове повідомлення про нараховану заробітну плату. З урахуванням вимог ст. 116 КЗпП України, 29 квітня 2025 року позивач мала дізнатися про порушення її прав на отримання належних для виплати сум, як звільненому працівнику. В той же час з заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, звернулася лише 24 жовтня 2025 року, тобто після спливу тримісячного строку, визначеного ч. 1 ст. 233 ЦПК України. Клопотання про поновлення строку суду не надано, що є підставою для відмови у позові. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що з вересня 1991 року позивачка перебувала з відповідачем у трудових відносинах. 07.04.2025 року позивача звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору ч.3 ст.38 КЗпП України. З наказом позивач ознайомлена 07.04.2025 року, про що свідчить її підпис (а.с. 6-9,11). 29.04.2025 позивачка ознайомилась із повідомленням про суми заробітної плати, яка належить до виплавти при звільненні з 07.04.2025 (а.с. 22) З наданої ПАТ «Сумихімпром» довідки №588 від 29.09.2025 року вбачається, що сума заробітної плати, що підлягає виплаті на дату видачі довідки (за вирахуванням ПДФО та військового збору) [PERSON] складає 43660,87 грн (а.с. 10). Згідно ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Судом встановлено, що працівникові при звільненні не було виплачено належну заробітну плату, сума якої станом на час розгляду справи становить 43660,87 грн. Такими діями відповідача порушено вимоги ст. 116 КЗпП України. Як зазначено вище, згідно наказу від 07.04.2025, позивача, звільнено за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України (а.с.11). Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Отже, строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З матеріалів справи вбачається, що при 29.04.2025 [PERSON] вручено повідомлення про нараховані позивачу суми при звільненні з 07.04.2025 р. по заробітній платі за квітень 43660,87 грн., яке остання отримала 29.04.2025 року, що підтверджується її підписом (а.с. 22). Тримісячний строк для звернення позивача до суду із заявою про вирішення трудового спору про виплату всіх сум, що належать позивачу при звільненні, сплинув 29.07.2025 (ч. 2 ст. 233 КЗпП України). Позовна заява була подана 27.11.2025 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Згідно ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. У позовній заяві в обгрунтування поважності причин пропуску строку звернення до сузу позивачка посилається на те, що при звільненні їй не було вручено письмове повідомлення про суму нарахованої але не виплаченої заробітної плати. Лише 29.09.2025 на письмове звернення роботодавець їй надав довідку. Наведені обставини спростовуються наявним в матеріалах справи повідомленням, з яким позивачка ознайомилась 29.04.2025 (а.с. 22). Інших причин, які б свідчили про поважність пропуску строку звернення з позовом, позивачка не навела. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для поновлення встановленого частиною 2 статті 233 КЗпП України строку звернення з позовом. Вказане є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed