Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

26.08.2025 року представник позивача адвокат Назарук Ю.В. звернулася до суду в інтересах [PERSON] із позовною заявою до Виконавчого комітету Нововолинської міської ради, Державної іпотечної установи, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Центр надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Нововолинської міської ради, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради, в якій просила визнати право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] та її дітьми: [PERSON] та [PERSON] , у рівних частках по 1/3 такої частки; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Державну іпотечну установу передати, а Виконавчий комітет Нововолинської міської ради прийняти правовстановлюючі документи на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 05.09.2025 року представник позивача адвокат Назарук Ю.В. подала до суду уточнену редакцію позовної заяви [PERSON] у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] до виконавчого комітету Нововолинської міської ради, Державної іпотечної установи, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Центр надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Нововолинської міської ради, Генеральна прокуратура України, Волинська обласна прокуратура, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради, [PERSON] , в якій просила визнати право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та її дітьми: [PERSON] та [PERSON] , у рівних частках по 1/3 такої частки; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Державну іпотечну установу передати, а Виконавчий комітет Нововолинської міської ради прийняти правовстановлюючі документи на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Автоматизованим розподілом судових справ цивільну справу призначено до розгляду судді Ференс-Піжук О.Р. Ухвалою судді Нововолинського міського суду Волинської області від 05 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження. 24.09.2025 року представником Офісу Генерального прокурора через систему «Електронний суд» подані пояснення, в яких зазначено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на балансовому або позабалансовому рахунках Офісу Генерального прокурора не обліковується. Наголошено, що Державна іпотечна установа придбала спірну квартиру у встановленому законодавством порядку саме для проживання сім`ї [PERSON] , що виключає її виділення жодній іншій особі. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права. За вимогами статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого до свого житла. У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 ЄСПЛ виснувано, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. 25.09.2025 року керівником Волинської обласної прокуратури до суду подані пояснення, в яких зазначено, що Волинська обласна прокуратура не є органом, уповноваженим розпоряджатися державним майном та не уповноважена обліковувати на балансі житловий фонд, а тому безпідставно визначена стороною позивача учасником процесу у справі № 165/3095/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. 25.09.2025 року представник позивача адвокат Назарук Ю.В. подала до суду уточнену редакцію позовної заяви у зв`язку з допущеною механічною опискою в найменуванні однієї із сторін, а саме замість третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору-Генеральної прокуратури України, зазначено Офіс Генерального прокурора. Уточнена позовна заява обгрунтована тим, що позивачу гр. [PERSON] як працівнику органів прокуратури Волинської області 15.01.2010 виконавчим комітетом Нововолинської міської ради видано ордер на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] , придбану Державною іпотечною установою згідно постанови КМУ № 1037 від 23.09.2009. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.01.2010 № 44-р «Питання надання громадянам квартир, що придбані Державною іпотечною установою, у м. Нововолинську» затверджені та погоджені Координаційною радою з питань розподілу квартир, що придбані Державною іпотечною установою, при Кабінеті Міністрів України поіменні списки громадян, яким надаються придбані у м. Нововолинську квартири. Державну іпотечну установу зобов?язано передати Міністерству оборони, Міністерству внутрішніх справ, Міністерству з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службі безпеки, Державній прикордонній службі, Державному департаменту з питань виконання покарань, Генеральній прокуратурі України та Нововолинській міській раді квартири для надання зазначеним у списках громадянам. Виконавчий комітет Нововолинської міської ради зобов?язано забезпечити в установленому законодавством порядку видачу зазначеним у списках громадянам ордерів на жилі приміщення, у тому числі на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного розпорядження та у відповідності до акту приймання-передачі від 13.01.2010 квартиру, розташовану за вищевказаною адресою, передано Державною іпотечною установою Генеральній прокуратурі України, а у подальшому, за актом приймання-передачі від 29.03.2010 від Генеральної прокуратури України передано прокуратурі Волинської області. У подальшому, позивачу, як працівнику прокуратури Волинської області, 15.01.2010 Виконавчим комітетом Нововолинської міської ради видано ордер № 223 на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбану Державною іпотечною установою згідно постанови КМУ № 1037 від 23.09.2023, зі статусом «службова». Кабінетом Міністрів України 27.07.2011 прийнято постанову «Деякі питання передачі квартир, придбаних Державною іпотечною установою» № 855, якою затверджено порядок безоплатної передачі квартир, що придбані іпотечною установою відповідно до актів Кабінету Міністрів України та знаходяться на її балансі визначених у цих актах органам. Пунктом 2 вказаного порядку передбачено, що квартири передаються безоплатно відповідно до актів КМ України в управління відповідного органу (Міноборони, МВС, МНС, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, ДПтС, Управління державної охорони, Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора). Відповідно до п. 5 Порядку 855 Безоплатна передача квартир оформляється актом приймання-передачі, складеним на підставі актів КМ України щодо надання громадянам квартир. Згідно протоколу № 7 зборів членів житлово-побутової комісії прокуратури Волинської області від 21.02.2022 виключено зі статусу службової квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 04.08.2022 № 314 спірну квартиру також виключено з числа службових житлових приміщень. Водночас, рішенням Нововолинської міської ради від 22.05.2015 № 45/17 надано згоду на прийняття спірної квартири до комунальної власності територіальної громади міста Нововолинська. Враховуючи, що ні за позивачем, ні за членами її родини будь-яке нерухоме майно, у тому числі квартири чи житлові будинки, на праві власності не зареєстровані та у минулому через процедуру приватизації таке право не використовувалося, [PERSON] звернулася до управління майном комунальної власності міста, яке входить у структуру виконавчого комітету Нововолинської міської ради, із заявою про приватизацію спірної квартири. Проте, позивачу було відмовлено у проведенні процедури приватизації спірної квартири, оскільки її власником наразі є Державна іпотечна установа. У відповідності до вимог Житлового кодексу України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач та члени її сім`ї, які також проживають у вказаній квартирі згідно наданого ордеру, мають право на безоплатне (через процедуру приватизації) отримання у спільну часткову власність вказаної квартири. Однак, незважаючи на наявність такого права на оформлення права власності на зазначену квартиру, якою позивач та її родина користуються з початку 2010 року, внаслідок порушення її майнових прав з боку Державної іпотечної установи та Виконавчого комітету Нововолинської міської ради, вона не може реалізувати свої майнові права. Відповідно до установчих документів, майно Державної іпотечної установи, на якому базується її господарська діяльність, закріплено засновником на такому правовому режимі, як право господарського відання. Зважаючи на зазначене, Державною іпотечною установою неправомірно проведено за собою державну ресстрацію прав власності на спірну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки остання не може мати нерухоме майно на праві власності. Вказаними діями відповідачів порушено майнові права позивача щодо безперешкодного користування, володіння та розпорядження спірною квартирою. При цьому, починаючи з 2010 року позивачем укладено договори на водо-, тепло- та електропостачання. Постійно сплачуються кошти на утримання квартири та прибудинкової території, у тому числі проводиться поточний ремонт. Тобто вчиняються дії, як фактичного власника спірної квартири. У свою чергу власник - Державна іпотечна установа, кошти на утримання спірної квартири не виділяє та не витрачає. Враховуючи, що наразі право власності на спірну квартиру зареєстровано за Державною іпотечною установою, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначене позбавляє позивача можливості захистити свої права та інтереси в інший спосіб, зокрема, через визнання дії органу приватизації неправомірними та зобов`язання розглянути питання передачі спірної квартири у власність їй та членам її родини, адже спірну квартиру у комунальну власність фактично не передано. У зв`язу з викладеним, позивач звернулася до суду та просить визнати право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та її дітьми, [PERSON] та [PERSON] , у рівних частках по 1/3 такої частки; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за Державною іпотечною установою; а також зобов`язати Державну іпотечну установу передати, а Виконавчий комітет Нововолинської міської ради прийняти правовстановлюючі документи на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 02.10.2025 року представником Державної іпотечної установи [PERSON] через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, в якому Державна іпотечна установа заперечила щодо змісту та вимог позовної заяви у повному обсязі та вважала, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Оскільки спір виник щодо права власності на майно (квартиру), належним відповідачем у спорі є власник цього майна Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, а не Державна іпотечна установа, яка була в окремий період лише тимчасово наділена правом господарського відання щодо цього майна. З доказів, долучених позивачем до позовної заяви (свідоцтва про право власності на нерухоме майно, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорту на квартиру), вбачається, що власником майна є Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України. Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, позовні вимоги до справжнього власника нерухомого майна - Держави Україна, в особі Кабінету Міністрів України, позивачем не заявлялись, що є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад, незалежно від наявності інших встановлених судом обставин. Крім того, представник відповідача зазначив, що рішенням Виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 04 серпня 2022 року № 314, квартира [ADDRESS] виключена з числа службових за клопотанням прокуратури, що підтверджує той факт, що орган, який здійснює на сьогодні оперативне управління цим об`єктом державної власності Офіс Генерального прокурора. Із 25.09.2019 року Офіс Генерального прокурора здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора, на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про прокуратуру». Згідно акту приймання-передавання квартири між ДІУ та ГПУ, підписаного 13 січня 2010 року, ГПУ прийняла в оперативне управління зазначену службову квартиру без будь-яких застережень. Вказаний акт підтверджує, що ГПУ, відповідно до положень Закону України «Про управління об`єктами державної власності», має всі повноваження направити клопотання на адресу Нововолинської міської ради щодо передання квартири [ADDRESS] з державної у комунальну власність. Офіс Генерального прокурора не навів у поясненні надзвичайних та непереборних обставин, які б заважали після 25.09.2019 зареєструвати своє право оперативного управління квартирою [ADDRESS] у ДРРПНМ та взяти її на баланс, і у подальшому передати квартиру [ADDRESS] , після виключення з числа службових, до комунальної власності органу місцевого самоврядування для наступного здійснення її приватизації [PERSON] За таких обставин, на переконання відповідача, позивач не позбавлена права звернутись до Офісу Генерального прокурора з клопотанням про передачу квартири [ADDRESS] до комунальної власності органу місцевого самоврядування для можливості подальшої приватизації у порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (пункту 2 статті 2 цього Закону). Однак, доказів такого звернення позивача до Офісу Генерального прокурора, а також доказів відмови у задоволенні такого звернення, позивач суду не надала. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 11 постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Виходячи з викладеного, Державна іпотечна установа помилково визначена відповідачем у цій справі, оскільки не порушувала права позивача на приватизацію. Оскільки позивач не може реалізувати своє право на безоплатну приватизацію займаної квартири, нею обраний неправильний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли, представник Державної іпотечної установи просив відмовити у задоволенні позовної заяви. Крім того, представник Державної іпотечної установи Старовойт В.П. через систему «Електронний суд» 30.09.2025 року подав заяву про відвід головуючого судді Ференс-Піжук О.Р. від розгляду даної справи, мотивуючи її тим, що суддя ухвалою від 18 квітня 2019 року задоволила заяву про самовідвід з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України, у аналогічній справі де позивачем виступав колишній працівник Нововолинської місцевої прокуратури, а відтак, враховуючи, що позивач [PERSON] також раніше працювала прокурором у Нововолинській місцевій прокуратурі і особисто знайома з суддею, вказана обставина може викликати сумнів у об`єктивності і неупередженості судді під час розгляду цивільної справи № 165/3095/25 не тільки в учасників судового розгляду, а й у зовнішнього спостерігача. Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року задоволено заяву представника відповідача Державної іпотечної установи Старовойта В.П. про відвід головуючого судді від розгляду справи № 165/3095/25. Повторним автоматизованим розподілом 23 жовтня 2025 року визначено іншого суддю та справа передана судді Рибас А.В. для подальшого розгляду. Ухвалою судді Нововолинського міського суду Волинської області від 27.10.2025 року прийнято дану справу до провадження та призначено підготовче засідання. Під час підготовчого засідання, суд відповідно до ст. 189 ЦПК України, вживав заходи, спрямовані на досягнення завдань підготовчого провадження, в тому числі щодо остаточного визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів та визначення порядку розгляду справи. Разом з тим, за наслідками підготовчого засідання, у якому вирішувалися питання, визначені ст. 197 ЦПК України, сторони залишилися на своїх позиціях щодо предмету та підстав позову, обраного способу захисту, кола та процесуального статусу осіб, залучених до розгляду справи. Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 24.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач, представник відповідача Виконавчого комітету Нововолинської міської ради, а також треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, а саме: представники Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Нововолинської міської ради, Служби у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради, Недумов Сергій Сергійович не з`явилися, належним чином повідомлені про дату та час судового засідання. При цьому, другий відповідач Виконавчий комітет Нововолинської міської ради під час підготовчого провадження подав до суду заяву, у якій визнав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечував щодо їх задоволення, просив розгляд справи проводити за відсутністю представника відповідача. Разом з тим, суд у питанні щодо визнання позову другим відповідачем, керувався приписами ст. 206 ЦПК України, згідно з якими, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що таке визнання позову суперечить вимогам закону та порушує права інших осіб, суд не приймає таке визнання позову та продовжує судовий розгляд на загальних підставах. Треті особи, що не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, при цьому не заперечували щодо задоволення позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача адвокат Назарук Ю.В. повністю підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просила суд задовольнити позовну заяву з підстав, зазначених у ній. Представник відповідача Державної іпотечної установи Старовойт В.П. надав пояснення та заперечення щодо позовних вимог, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, та просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, а саме в зв`язку з тим, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту порушеного права та неправильно визначено коло відповідачів, заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача. Представник третіх осіб на стороні відповідачів, а саме: Офісу Генерального прокурора та Волинської обласної прокуратури Лісневський К.В. надав пояснення аналогічні тим, що викладені у поясненнях третіх осіб, інтереси яких він представляє у судовому процесі, вважав, що зазначені установи безпідставно залучено до участі в розгляді справи, як треті особи, оскільки органи прокуратури не є власниками спірного майна, а також не заперечував щодо задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами першою та другою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана Державною іпотечною установою на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05.08.2009 року № 832 «Питання забезпечення житлом окремих категорій громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов» (далі Постанова № 832), Розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 року № 962-р «Про придбання квартир для забезпечення житлом громадян, які відповідно до законодавства потребують полішення житлових умов» та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.01.2010 року № 44-р «Питання надання громадянам квартир, що придбані Державною іпотечною установою у м. Нововолинську» за квотою Генеральної прокуратури України. Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого14.01.2010 року виконавчим комітетом Нововолинської міської ради на підставі рішення № 1 від 14.10.2010 року (т. 1 а.с. 33) та витягу № 25047323 від 15.01.2010 року про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 32), об`єкт № 29421015, а саме квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , перебуває у державній власності та власником є Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України (Державна іпотечна установа на праві господарського відання). Після придбання спірного житла та внесення інформації щодо власника квартир до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки на підставі Постанови № 832 саме ДІУ набуває права на придбання квартир за порядком встановленим Урядом, Державна іпотечна установа здійснювала передачу квартир до головних розпорядників бюджетних коштів та органів місцевого самоврядування для поліпшення житлових умов громадян відповідно до списків, затверджених Кабінетом Міністрів України. Розподіл вищевказаної квартири було проведено відповідно до поіменних списків громадян яким надаються квартири, що придбані Державною іпотечною установою, у місті Нововолинськ, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.01.2010 року № 44-р. 13 січня 2010 року на виконання вищевказаної Постанови № 832 та розпоряджень Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 року № 962-р і від 13.01.2010 року № 44-р між Установою та Генеральною прокуратурою України був підписаний акт прийому-передачі трьох квартир, придбаних ДІУ у м. Нововолинську, в тому числі і квартири [ADDRESS] , що підтверджується наданою стронами копією вказаного акту (т. 1. а.с. 23). Відповідно до акту прийому-передачі квартир ДІУ передала, а Генеральна прокуратура України прийняла квартиру [ADDRESS] , для забезпечення житлом громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов. Громадянці [PERSON] , як працівнику органів прокуратури Волинської області, 15.01.2010 року відповідно до рішення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області № 3 від 15.01.2010 року, було видано ордер на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] , для проживання її та членів її родини, що підтверджується наданими письмовими доказами, а саме: копією вказаного рішення та корінцем до ордеру на службове житлове приміщення (т. 1 а.с. 24, 25). 27 липня 2011 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 855 «Деякі питання передачі квартир, придбаних Державною іпотечною установою» (далі Постанова № 855), якою було затверджено Порядок безоплатної передачі квартир, що придбані Установою (далі Порядок 855) відповідно до актів КМУ та знаходяться на її балансі, визначеним у цих актах органам. У пункті 2 Постанови № 855 визначено, що квартири повинні передаватися безоплатно відповідно до актів Кабінету Міністрів України в управління відповідних органів (Міноборони, МВС, МНС, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, ДПтС, Управління державної охорони, Генеральної прокуратури України) та з державної власності у комунальну власність територіальних громад. Відповідно до пункту 5 Постанови № 855 безоплатна передача квартир оформляється актом приймання-передавання квартир, складеним на підставі актів Кабінету Міністрів України щодо надання громадянам квартир. Акт приймання-передачі квартир ураховується під час прийняття рішення про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Згідно з пунктом 8 Постанови № 855 ДІУ та органи, яким були передані квартири, відображають в установленому порядку факт здійснення операції з передання квартир у бухгалтерському обліку. Державна іпотечна установа підготувала відповідний акт прийому передачі квартир на виконання вказаної постанови Кабінету Міністрів України, проте Генеральна Прокуратура України відмовилася підписувати акт приймання-передачі, та, відповідно, приймати, зокрема квартиру і правовстановлюючі документи на неї на виконання вимог Постанови № 855, натомість листом № 13/2-94 від 18.03.2015 року запропонувала передати правовстановлюючі документи до місцевих органів за місцем розташування житла, в зв`язку з чим ДІУ звернулася з листом до Нововолинської міської ради, у якому просила визначити відповідальну особу на прийняття документів щодо житла, придбаного для працівників прокуратури у 2009-2010 роках (т. 1 а.с. 34-35). Відповідно до рішення Нововолинської міської ради № 45/17 від 29.05.2015 року було доповнено п. 1 рішення міської ради від 23.09.2011 року «Про згоду на прийняття безоплатно у комунальну власність міста квартир, придбаних Державною іпотечною установою», а саме: «і квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] загальною площею 166,5 кв.м.» (т. 1 а.с. 40). Згідно акту прийому-передачі документів від 20 червня 2017 року, укладеного між Державною іпотечною установою і прокуратурою Волинської області, відбулася передача свідоцтва про право власності, Витягів про реєстрацію, технічного паспорту та витягів з бухгалтерського балансового рахунку на квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 22) та один примірник акту переданий до Генеральної прокуратури України. Згідно протоколу № 7 зборів членів житлово-побутової комісії прокуратури Волинської області від 21.02.2022 виключено зі статусу службової квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 37-38). Рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 04.08.2022 № 314 квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , також виключено з числа службових житлових приміщень (т. 1 а.с. 14). Водночас, рішенням Нововолинської міської ради від 22.05.2015 № 45/17 надано згоду на прийняття спірної квартири до комунальної власності територіальної громади міста Нововолинська. 07 серпня 2023 року позивач [PERSON] звернулася до керівника органу приватизації Нововолинського міського голови із заявою про оформлення їй та членам її родини у спільну часткову приватну власність вищевказаної квартири [ADDRESS] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т. 1 а.с. 13). Рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради № 330 від 17 серпня 2023 року за наслідками розгляду вищевказаної заяви позивача, [PERSON] та членам її сім`ї було відмовлено у приватизації спірної квартири, оскільки вказана квартира не перебуває у повному господарському віданні або оперативному управлінні за органом місцевого самоврядування (т. 1 а.с. 15). [PERSON] 10.01.2024 року звернулася до відповідача Державної іпотечної установи із зверненням щодо надання письмових роз`яснень щодо існування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за вказаною установою та просила повідомити, чи може Державна іпотечна установа вжити заходів до передачі виконавчому комітету Нововолинської міської ради правовстановлюючих документів на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 16-18). Державна іпотечна установа повідомила [PERSON] листом № 307/15/25 від 30 січня 2024 року у відповідь на вищевказане звернення останньої, що ДІУ зі свого боку вчинила усі можливі фактичні та юридичні дії, передбачені чинним законодаством, щодо передачі квартири, а також повідомила, що порядок передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад визначений ЗУ «Про передачу об`єктів права державної власності та комунальної власності». Відповідно до ч. 1 ст. 4 вказаного закону, передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України. Рішення Кабінету Міністрів України щодо передачі квартири [ADDRESS] з державної у комунальну власність відсутнє. Згідно акту прийому-передачі від 20.06.2017 року, укладеного між ДІУ та прокуратурою Волинської області відбулася передача правовстановлюючих документів щодо вказаної квартири (свідоцтва про право власності, витягів про реєстрацію, технічних паспортів та витягів з бухгалтерського балансового обліку на вказану квартиру), враховуючи вищевказане, у Держвної іпотечної установи відсутні правові підстави для вжиття заходів щодо передачі Виконавчому комітету Нововолинської міської ради правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 19-21). З наданої стороною відповідача інформаційної довідки № 445506511 від 29.09.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що квартира [ADDRESS] , станом на 29.09.2025 року перебуває у державній власності та власником на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Нововолинської міської ради, є Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України (Державна іпотечна установа на праві господарського відання) (т. 1 а.с. 144). Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира була придбана Державною іпотечною установою відповідно до вимог діючого законодавства саме для проживання позивача та членів її родини, в подальшому відбулася реєстрація права власності за Державою Україна в особі Кабінету Міністрів України (Державна іпотечна установа на праві господарського відання) у порядку, визначеному наказом Міністерства юстиції України № 92/5 від 22.01.2010 року «Про затвердження методичних рекомендацій стосовно оформлення права власності на нерухоме майно, придбане Державною іпотечною установою, та державної реєстрації такого права». Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Кабінет Міністрів України, міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі уповноважені органи управління), органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами. Частиною першою статті 8 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 19.09.2019 року) визначено, що «Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури, …….а також здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора». Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка діяла на момент передачі квартири, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, в тому числі право оперативного управління. Частиною першою ст. 19 вищевказаного закону визначено, що державна реєстрація прав (у т.ч. оперативного управління) проводиться на підставі документів, що підтверджують перехід прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Пунктом 11 «Положення про порядок передачi об`єктiв права державної власностi», затвердженого Постановою Кабiнету Miнicтpiв України № 1482 вiд 21.09.1998 року визначено, що органи, до сфери управління яких передано державне майно, з дня затвердження акта приймання-передачі зобов`язані: закріпити у двотижневий строк нерухоме майно за відповідним підприємством на праві оперативного управління; здійснити в установленому законодавством порядку оформлення та державну реєстрацію речових прав щодо об`єктів передачі, права на які підлягають такій реєстрації. Суд вважає, що отримавши квартири відповідно до вищевказаного акту, Генеральна прокуратура України, а з 20.06.2017 року і прокуратура Волинської області, як суб`єкт, який отримав усі правовстановлюючі документи на спірну квартиру, зобов`язані були вчинити дї, спрямовані на внесення відповідних змін щодо державного майна до Державних реєстрів права власності. Генеральна прокуратура України, яка за актом приймання-передавання квартири отримала від ДІУ квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка передана в користування позивача, не здійснила дії щодо реєстрації прав на неї, в результаті чого в Державному реєстрі прав на нерухоме майно міститься запис про те, що спірна квартира перебуває у державній власності на балансі ДІУ. Разом з тим, ДІУ, передавши квартиру та усі документи щодо права власності на неї, а також виписки з бухгалтерських балансових рахунків, відповідно до яких квартира була знята з балансу установи, не мала законних підстав для здійснення реєстраційних дій щодо майна, яке вибуло з її господарського відання та перейшло у відання іншої державної установи. Вищевикладене, на переконня суду, свідчить про необгрунтованість позовних вимог позивача до ДІУ та безпідставне залучення відповідача Державної іпотечної установи в якості відповідача. Отже, на переконання суду, державна реєстрація прав не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно, а наявність підписаного 13.01.2010 року акту приймання-передачі квартир, в тому числі і спірної квартири, між ДІУ та Генеральною прокуратурою України, навіть за відсутності відповідних змін до записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є правовою підставою вважати, що саме Генеральна прокуратура України (а в подальшому її правонаступник Офіс Генерального прокурора), а не ДІУ, є суб`єктом, уповноваженим управляти державним майном (зазначеною квартирою) з 2010 року. Згідно копії акту приймання-передачі квартири між ДІУ та Генеральною прокуратурою України, підписаного ще 13.01.2010 року (а.с. 23), ГПУ прийняла у своє господарське відання зазначену службову квартиру без будь-яких застережень. Вказаний акт підтверджує, що ГПУ відповідно до положень Закону України «Про управління об`єктами державної власності» мала повноважения і щодо направлення клопотання на адресу Нововолинської міської ради стосовно передачі квартири з державної у комунальну власність. Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до частин першої та другої статті 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною та відсилає до спеціального законодавства. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Закон України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст. Об`єктами передачі згідно з абз. 5 частини 1 статті 2 цього Закону є, в тому числі, об`єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини). Відповідно до ст. 3 вказаного Закону, ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування. Передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням відповідних органів, визначених частиною 1 статті 4 цього ж Закону та за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, рад, а також погодженням пропозицій належними органами за статтею 4. Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» прийняття рішень про передачу об`єктів права державної власності у комунальну власність здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України щодо об`єктів, визначених у абзацах другому п`ятому частини першої статті 2 цього Закону (крім нерухомого майна, призначеного виключно для розміщення дошкільних навчальних закладів). Пропозиції щодо передачі об`єктів з державної у комунальну власність, яка здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України, погоджуються з: органом, уповноваженим управляти державним майном, або відповідною самоврядною організацією; державним органом приватизації; підприємством щодо передачі цілісних майнових комплексів його структурних підрозділів, нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна, закріпленого за таким підприємством; У разі якщо передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України, пропозиції щодо передачі зазначених об`єктів погоджуються ініціаторами такої передачі, зазначеними у статті 3 цього Закону, та подаються до центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики. Постановою КМУ № 891 від 06.11.1995 року «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій» визначено порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, у разі банкрутства, зміни форми власності або ліквідації цих підприємств, установ та організацій, а передача в комунальну власність відомчого житлового фонду в інших випадках здійснюється в такому ж порядку з дотриманням вимог Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності». Проте, як було встановлено судом під час розгляду справи, органом уповноваженипм управляти державним майном (спірною квартири), яким була Генеральна прокураура України та її правонаступником питання щодо передачі об`єкта з державної у комунальну власність перед Кабінетом Міністрів України не ініціювалося та останнім відповідне рішення не приймалося. Офіс Генерального прокурора та Волинська обласна прокуратура, які залучені позивачем до участі у справі в якості третіх осіб, фактично мали обов`язок провести певні документальні та реєстраційні процедури щодо спірного майна, а також відповідно до норм чинного законодавства здійснити дії щодо передання цього майна у комунальну власність для можливості його подальшої приватизації позивачем та її родиною, проте, помилково вважали, що не набули права оперативного управління квартирами, переданими їм за актами приймання-передачі від ДІУ, отже, позбавлені можливості вчиняти будь-які дії щодо цього майна. Разом з тим, вказана позиції спростовується самим актом приймання-передачі від 13.01.2010 року. У пунктах 70-71 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» наголошено, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 травня 2025 року в справі № 759/1426/22 (провадження №61-15198ск23) неналежне виконання обов`язку щодо обліку житлових приміщень (квартир) державного житлового фонду, що перешкоджає їх приватизації громадянами, які на законних підставах вселилися та проживають у цих приміщеннях (квартирах) та відповідно до закону мають право на їх приватизацію, не може покладати на цих громадян негативні наслідки такої бездіяльності уповноважених органів державної влади / місцевого самоврядування та тягар ризиків відмови у приватизації житлових приміщень (квартир) з цих підстав. Особа у взаємовідносинах із суб`єктами владних повноважень може презюмувати, що їх рішення та дії відбуваються в межах законодавчого поля і на таку особу не покладено обов`язку перевіряти саме законність дій відповідних органів влади чи місцевого самоврядування. Це є виключно правом приватної особи. Перекладати тягар відповідальності на фізичних осіб, які обґрунтовано сподівалися на правомірність дій органу місцевого самоврядування, не відповідає засадам, закріпленим як у Конституції України, так і в міжнародних актах з прав людини та прецедентній практиці ЄСПЛ, та створює можливість зловживання своїми правами органами державної влади та місцевого самоврядування. Враховуючи вищевикладене, суд також вважає, що у другого відповідача Виконавчого комітету Нововолинської міської ради були відсутні визначені законом підстави для прийняття рішення про приватизації спірної квартири позивачем [PERSON] та членами її родини на момент розгляду заяви останньої від 07.03.2023 року, оскільки передача майна у комунальну власність здійснена не була та відповідні зміни до державних реєстрів не внесені. Отже, вимоги позивача до Виконавчого комітету Нововолинської міської ради є безпідставними. Статтею ст. 392 ЦК України, передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності (постанова Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 753/15989/19). Отже, на переконання суду, застосування положень ст. 392 ЦК України передбачає право власника майна звернутися до суду за захистом свого права власності, якщо це право вже існує, є набутим на підставах визначених законом, проте оспорюється або не визнається іншою особою, а також у випадку коли власником втрачений правовстановлюючий документ. Разом з тим, як встановлено судом, процес приватизації майна, наданого позивачу та членам її родини у володіння та користування, фактично не було розпочато у визначеному законом порядку та позивач не набула права власності на спірне майно. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона набула право власності на квартиру, а також, що зазначене право оспорюється або не визнається відповідачами. Натомість, наявні у справі та досліджені судом докази свідчать про те, що на момент розгляду справи судом квартира [ADDRESS] перебуває у державній власності та власником спірного майна є Держава України в особі Кабінету Міністрів України. Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що вона зверталася до органу уповноваженого здійснювати управління державним майном (Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора), або до Кабінету Міністрів України (в особі якого Держава є власником спірного майна та який має право приймати рішення про передачу майна з державної у комунальну власність) з питання проведення реєстраційних дій щодо спірного майна, внесення змін до Державних реєстрів, а також з питання передачі державного майна спірної квартири у комунальну власність з метою його подальшої приватизації, та що їй було відмовлено у проведенні вказаних дій із вищевказаним майном. Судом не встановлено порушення відповідачами прав позивача та членів її родини, та відповідачі не є відповідальними за бездіяльність інших уповноважених на управління державним майном органів та установ, та порушення внаслідок такої бездіяльності прав позивача. Отже, позивачем невірно визначено коло відповідачів та позовні вимоги до них є безпідставними, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, що відповідає усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду. Крім того, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач обрала невірний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Предметом спору в цій справі є визнання за позивачем та її дітьми права власності на квартиру та скасуваня державної реєстрації права власності на спірну квартиру за Державою в особі Кабінету Міністрів України (Державною іпотечною установою на праві оперативного управління), а також зобов`язання відповідачів передати та, відповідно, прийняти правовстановлюючі документи на спірне майно. Разом з тим, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, на застосуванні якого наполягала позивачка та її представник, є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання права власності на спірне майно, не призведе до його реального виникнення, спосіб набуття права власності на майно в порядку приватизації передбачений законом; задоволення вимоги про скасування державної реєстрації права державної власності на квартиру та зобов`язання передати-прийняти документи, також не призведе до припинення права власності держави та переходу права власності на спірне майно до позивачки та членів її сім`ї, оскільки спірне майно на законних підставах належить державі та не вибувало з її володіння у порядку, визначеному законом, а державна реєстрація прав не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно. Отже, обраний позивачем спосіб захисту не призведе до реального захисту та відновлення порушених прав позивача. Належним способом захисту порушеного права позивача на отримання права власності на спірну квартиру внаслідок приватизації житла є звернення до суду з вимогами до належних відповідачів про зобов`язання вчинити дії щодо реєстрації майна та передачі його з державної у комунальну власність органу місцевого самоврядування. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові та не потребує надання оцінки іншим доказам, доводам та аргументам позовної заяви, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам позовної заяви. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, та приймаючи до уваги, що твердження позивача про те, що з вини відповідачів вона не може оформити та в повному обсязі реалізувати своє право власності на спірне майно, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, враховуючи, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту порушеного права та позов заявлений до неналежних відповідачів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови на позивача. Позивачем при зверненні до суду з первісним позовом сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується документально (а.с 5), та оскільки у задоволенні вказаного позову відмовлено, вказані витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed