Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

09 вересня 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком. Свій позов обґрунтовував тим, що 18 липня 2015 року позивач із відповідачем [PERSON] зареєстрував шлюб у виконавчому комітеті Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 18 липня 2015 року зроблено відповідний актовий запис № 36, що посвідчує свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 18 липня 2015 року. Позивач зазначає, що від цього шлюбу народилися двоє спільних дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28.12.2015 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.05.2019 року. Вказував, що з 24 травня 2024 року, як військовослужбовець Збройних Сил України, брав участь у заходах із захисту України. Під час виконання бойових завдань був 09.11.2024 року захоплений у полон, де перебував до 23.07.2025 року. Після звільнення з полону йому стало відомо, що відповідач з жовтня 2024 року почала проживати однією сім`єю з іншим чоловіком. Відповідач фактично самоусунулась від виконання подружніх обов`язків, подружнє життя між ними припинилось. Акцентував увагу, що сімя розпалась, відсутні взаємна підтримка, довіра та повага. Наголошував, що подальше збереження шлюбу є неможливим. Крім того, просив суд враховуючи інтереси дітей визначити їх місце проживання разом з ним, батьком. 18 вересня 2025 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 30 жовтня 2025 року представник третьої особи: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Колотаєвська С.П. через канцелярію суду подала клопотання про проведення підготовчого судового засідання та розгляд справи без участі представника третьої особи. В обґрунтування клопотання вказувала, що 29 жовтня 2025 року позивач [PERSON] надав Службі копію договору між батьками про визначення місця проживання дітей та про участь у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області 29.10.2025 року. Акцентувала увагу, що спір між батьками щодо визначення місця проживання дітей відсутній. 08 грудня 2025 року позивач [PERSON] через канцелярію суду звернувся з заявою про зменшення позовних вимог. Зазначав щодо виключення з позовної заяви вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком та подальший розгляд справи проводити лише в частині вимоги про розірвання шлюбу. 22 грудня 2025 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до судового розгляду заяву [PERSON] про зменшення позовних вимог. Закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті на 26 січня 2026 року о 10 год. 00 хв. За зареєстрованою адресою місця проживання відповідача засобами поштового зв`язку акціонерного товариства «Укрпошта» направлялась копія ухвали суду про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви, проте судова кореспонденція їй не вручена та повернута до суду. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 дійшов висновку про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Близькі за змістом висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б. 26 січня 2026 року позивач [PERSON] через канцелярію суду подав заяву, в якій просив суд розглядати справу у його відсутності. Позивач до суду додаткових заяв, пояснень не подавав, відповідач не використала право подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18 липня 2015 року був зареєстрований шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, про що 18 липня 2015 року складено відповідний актовий запис № 36, серія [NUMBER] . Від спільного шлюбу сторони мають дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, актовий запис № 107, серія [NUMBER] від 28.12.2015 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, актовий запис № 27, серія [NUMBER] від 17.05.2019 року. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони остаточно припинили сімейні відносини, не ведуть спільного господарства. Так, відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Водночас, положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За положеннями ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також, у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень законодавства, шлюб має добровільний характер, ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання. При цьому, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвати шлюбу. Отже, встановивши не бажання позивача продовжувати шлюбні стосунки та відсутність будь-яких переконливих доказів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї, суд дійшов висновку про те, що подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим та буде суперечити інтересам сторін. Враховуючи вищевикладене та враховуючи ті обставини, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а шлюб між позивачем та відповідачем розірванню, оскільки подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим.

Outcome: approved