Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

06 листопада 2025 року [PERSON] звернувсь до Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області з позовом до Хмельницької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, в якому просив стягнути з Державного бюджету України 576 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. В обгрунтування позову посилавсь на те, що 21 жовтня 2021 року ВП №1 Хмельницького районного управління поліції ГУ НП в Хмельницькій області зареєстровано кримінальні провадження, винесене у ЄРДР за № 12021243100000238 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.2 ст.121 КК України. 21 жовтня 2021 року старшим слідчим СВ ВП №1 Хмельницького РУП ГУ НП і Хмельницькій області капітаном поліції Чорноусом О.М в період часу з 08 год.40 хв. по 08 год. 50 хв. в приміщенні службового кабінету №406 СВ ВП №1 ХРУП ГУ НП Хмельницькій області складено протокол проте, що 07 год. 19 хв. 21.10.2021 працівникам поліції вказаного відділу в м.Старокостянтинів у відповідності до вимог ст.208 КПК України, було затримано [PERSON] 21 жовтня 2021 року старшим слідчим СВ ВП №1 Хмельницького РУП ГУ НП і Хмельницькій області капітаном поліції Чорноусом О.М. за погодженням з прокурором Хмельницької окружної прокуратури Попадюком М.О повідомлено [PERSON] підозру і межах розслідування кримінального провадження №12021243100000238 в умисномі заподіянні тяжкого тілесного ушкодження [PERSON] , вчинене групою осіб, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. 21 жовтня 2021 року заступником начальника СВ ВП №1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області старшим лейтенантом поліції Кулібаба Д.О. за погодженням прокурором Хмельницької окружної прокуратури Попадюком М.О. в межах розслідування кримінального провадження №12021243100000238 слідчому судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області внесено клопотання про застосування до підозрюваного за ч.2 ст.121 КК України [PERSON] запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2021 року в справі №683/3041/21, 1-кс/683/730/2021 відмовлено у задоволенні вищевказаного клопотання. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду від 02.11.2021 року апеляційну скаргу прокурора задоволено та скасовано, вищевказану ухвалу слідчого судді Старокостянтинівського районного суду і постановлено нову ухвалу, якою клопотання заступника начальника СВ ВП №1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області старшого лейтенанта поліції Кулібаби Д О. у кримінальному провадженні №12021243100000238 від 21 жовтня 2021 року за ч.2 ст.121 КК України задоволено та застосано відносно [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 18 грудня 2021 року включно, без права внесення застави. Ухвалою слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 07 грудня 2021 року в справі №683/3041/21, 1-кс/683/864/2021 клопотання захисника підозрюваного [PERSON] в кримінальному провадженні №12021243100000238 від 21 жовтня 2021 року за ч.2 ст.121 КК України задоволено та змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою [PERSON] на запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладанням обов`язків не відлучатися із постійного місця проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду з 22 год. до 07 год.; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і вїзд в Україну та звільнено [PERSON] з-під варти. Позивач вказує, що з урахуванням наведеного він фактично перебував під вартою в загалом 1 місяць та 6 днів. 22.02.2022 у кримінальному провадженні №12021243100000238 прокурором Хмельницької окружної прокуратури Подворним М.В. затверджено обвинувальний акт по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.121 КК України та того ж дня вказаний документ був вручений [PERSON] та його захиснику. Надалі кримінальне провадження було спрямоване з обвинувальним актом до Старокостянтинівського районного суду для судового розгляду по суті, яке в суді було обєднане з кримінальним провадженням за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.342 КК України. Вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 травня 2024 року його було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.342 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн., а за ч.2 ст.121 КК України визано невинуватим та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу вищевказаного кримінального правопорушення. 18.06.2024 прокурором було подано апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду. Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 11 листопада 2024 року вирок Старокостянтинівського районного суду від 27 травня 2024 стосовно [PERSON] в частині визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.342 КК України, скасовано, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК Україні звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення, у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а апеляційну скаргу прокурора Хмельницької окружної прокуратури відносно [PERSON] залишено без задоволення та вирок суду першої інстанції залишено без змін. Позивач зазначає, що з урахуванням дати відкриття кримінальною провадження за ч.2 ст.121 КК України - 21.10.2021 та дати набрання вироку Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області законної сили - 11.11.2024 3 роки або 36 місяців та 21 день він перебував під кримінальним переслідуванням, з яких 1 місяць 6 днів знаходився під вартою в Хмельницькому СІЗО в нелюдських умовах у повної антисанітарії. У цей період він зазнав фізичного та психологічного тиску з боку працівників правоохоронних органів, позбувся нормальних життєвих стосунків, був позбавлений родини у період перебування в СІЗО, можливості працювати, більшість друзів та знайомих відвернулись від нього та припинили своє спілкування, а він вимушений був доводити свою непричетність до злочину чисельними зверненнями до органів влади. Незаконні дії органів слідства, та прокуратури під час здійснення кримінального переслідування завдали йому моральних страждань, оскільки він був обмежений у здійсненні своїх прав та свобод, права на повагу людської гідності, на свободу та особисту недоторканість, свободу пересування, ведення професійної діяльності, суспільної діяльності, на свободу спілкування, був порушений звичний спосіб його життя. Позивач вказує, що він незаконно утримувався під вартою тривалий час, позбувся можливості спілкуватись з родиною, що завдало тяжких психоемоційних переживань, хвилювань, нервування і вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, тому він оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 72 мінімальних заробітних плат, що становить 576 000 грн., за період з 21.10.2021 по 11.11.2024. Представник відповідача - Хмельницької обласної прокуратури звернувсь до суду з відзивом на позов, в якому просив відмовити у задовленні позову, посилаючись на його безпідставність та не доведеність, вказавши, що доводи позивача про його незаконне перебування під слідством та судом як підозрюваного за ч.2 ст.121 КК України не відповідають обставинам справи, оскільки він у той же час перебував під кримінальном переслідуванням за ч.2 ст.342 КК України, за що у подальшому і був засудженим, а згідно з п.1.ч.1 ст.2 Закону 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і порядку, передбаченим цим Законом виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] було повідомлено про підозру у чиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.342 КК України, ч.2 ст.121 КК України та вироком Старокостянтинівського районного суду від 27.05.2024 його було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.121 КК України, разом з тим, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу і у подальшому, ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 11.11.2024 звільнено від відбування з покарання на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Аналіз судового рішення у зазначеній кримінальній справі свідчить, шо [PERSON] обвинувачувався у злочинах, передбачених ч.2 ст.342 КК України, ч.2 ст.121 КК України, які, на думку сторони обвинувачення утворювали реальну сукупність. Старокостянтинівський районний суд, виправдовуючи [PERSON] за ч.1 ст.121 КК України, констатував, що стороною обвинувачення не надай належних і допустимих доказів його винуватості, а тому вчинення кримінального правопорушення є недоведеним. Разом з тим, саме по собі виправдання позивача за ч.2 ст.121 КК України не свідчить про наявність підстав для відшкодування йому державою моральної шкоди, оскільки за іншим кримінальним правопорушенням - ч.2 ст.342 КК України в межах одного кримінального провадження він визнаний винним. При цьому перебування позивача під слідством і судом не було пов`язане виключно із підозрою та обвинуваченням за ч.2 ст.121 КК України, оскільки він обвинувачувався ще й за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.342 КК України, за що його було визнано винним звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, що не є реабілітуючою обставиною, а тому не може також бути підставою для відшкодування. Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області звернувсь до суду з відзивом на позов, в якому просив відмовити у задовленні позову, посилаючись на його безпідставність та не доведеність, вказавши, що згідно положення ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовусться державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ч.2 ст.25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийняття рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автона Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку визначеному законом. Згідно із пп.3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №21 казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевого бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Тому в даному випадку, зважаючи на характер правовідносин між сторонами, суд не може покласти обов`язок по відшкодуванню матеріальної шкоди за наявності підстав на орган державної влади, проте в разі наявності підстав може покласти обов`язок відшкодування такої шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, а не стягнення з конкретного державного органу, як в даному випадку просить позивач. В судовому засіданні позивач та його представник просили позов задовольнити, з підстав, зазначених у позовній заяві. В судовому засіанні передставник відповідача - Хмельницької обласної прокуратури, заперечив проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзові на позов. Передстваник відповідача - Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області всудове засідання не з`явивсь, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, від нього не надійшло заяви про відкладення розгляду справи. Заслухавши позивача та представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Так, Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди. Таке право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в ст. ст.56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в ст. ст.1167, 1176 ЦК України. Так, згідно до положень ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Частинами першою та другою ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Пунктом першим частини першої ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Положеннями статті другої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. Таким чином, право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення № 6/5/3/41). Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі. Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним. Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості. Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає підстав вважати її залишеною під підозрою. Отже закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Натомість нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Так, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок застосування закону про амністію, декриміналізацією, відмовою потерпілого від обвинувачення не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Судом встановлено, що 21 жовтня 2021 року винесено відомості у ЄРДР за №12021243100000238 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.2 ст.121 КК України. В межах даного кримінального провадження 21 жовтня 2021 року в період часу з 08 год. 40 хв. по 08 год. 50 хв. в приміщенні службового кабінету №406 СВ ВП №1 ХРУП ГУ НП Хмельницькій області уповноваженою особою поліції складено протокол проте, що 07 год. 19 хв. 21.10.2021 працівникам поліції вказаного відділу в м.Старокостянтинів у відповідності до вимог ст.208 КПК України, було затримано [PERSON] . Встановлено, що 21 жовтня 2021 року старшим слідчим СВ ВП №1 Хмельницького РУП ГУ НП і Хмельницькій області за погодженням з прокурором Хмельницької окружної прокуратури повідомлено [PERSON] підозру у межах розслідування кримінального провадження, внесеного у ЄРДР за №12021243100000238 в умисномі заподіянні тяжкого тілесного ушкодження [PERSON] , вчинене групою осіб, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та того ж дня слідчим до слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області внесено клопотання про застосування до підозрюваного за ч.2 ст.121 КК України [PERSON] запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Як вбачається з ухвали Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2021 року у справі №683/3041/21, провадження №1-кс/683/730/2021 слідчим суддею Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області було відмовлено у задоволенні вищевказаного клопотання. Натомість ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у справі №683/304/21 провадження №11-сс/4820/695/21 апеляційну скаргу прокурора задоволено та скасовано, вищевказану ухвалу слідчого судді Старокостянтинівського районного суду і постановлено нову ухвалу, якою застосовано відносно [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 18 грудня 2021 року включно, без права внесення застави. Згідно ухвали слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 07 грудня 2021 року у справі №683/3041/21, провадження №1-кс/683/864/2021 за клопотанням захисника підозрюваного [PERSON] змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою [PERSON] на запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладанням відповідних процесуальних обов`язків. 22 лютого 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному у ЄРДР за №12021243100000238 прокурором Хмельницької окружної прокуратури затверджено обвинувальний акт по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.121 КК України та того ж дня вручено його підозрюваному та захиснику. Вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 травня 2024 року справа №683/2980/21 провадження №1-кп/683/26/2024 [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.342 КК України та призначенойому покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн., натомість за ч.2 ст.121 КК України [PERSON] було визано невинуватим та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу вищевказаного кримінального правопорушення. Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду від 11 листопада 2024 року справа №683/2980/21 провадженння №11-кп/4820/486/24 вирок Старокостянтинівського районного суду від 27 травня 2024 стосовно [PERSON] в частині визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.342 КК України, скасовано; на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК Україні звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальн правопорушення, у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальна відповідальності; на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України закрито кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] за ч.2 ст.342 КК України. Згідно ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду від 11 листопада 2024 року справа №683/2980/21 провадженння №11-кп/4820/486/24 вирок Старокостянтинівського районного суду від 27 травня 2024 стосовно [PERSON] , яким його визнаного невинуватим та виправданого за ч.2 ст.121 КК України, змінено в частині рішення про зарахування запобіжних заходів щодо [PERSON] , в іншій частині вирок суду залишено без змін. З вищенаведено слідує, що звільнення [PERSON] відкримінальної відповідальності за ч.2 ст.342 КК України на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння. Таким чином, позивач [PERSON] не має права на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону, оскільки його не було повністю реабілітовано за вчинення злочинів, зокрема, за ч.2 ст.121 КК України, хоча і було виправдано, однак у межах цієї ж кримінальної справи було звільнено відкримінальної відповідальності за ч.2 ст.342 КК України на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, що як зазначено вище, не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння. Разом з тим, позивач, вимагаючи компенсацію за позбавлення його свободи та кримінальне переслідування, в межах цієї або іншої судової справи не надав докази, які б свідчили про незаконність такого обмеження волі і у справі немає даних про те, що суд, санкціонуючи тримання під вартою позивача, вказав на незаконність такого обмеження волі або порушення процедури затримання, тобто позивач безпосередньо чи опосередковано не довів факт незаконного обмеження свободи, який би надав право на компенсацію, передбачену ст.5 Конвенції. Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (провадження № 61-3345св21) зазначено, що, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суди обґрунтовано керувалися тим, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки право на відшкодування шкоди виникає в особи лише у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, при повній реабілітації. Отже, одним із основних елементів, які підлягають встановленню та вирішенню під час розгляду цієї справи, є визначення, чи була особа повністю реабілітована за вчинення декількох кримінальних правопорушень. Зокрема, за ч.2 ст.342 КК України кримінальне провадження закрито на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, тобто за нереабілітуючих підстав. Тобто позивач був виправданий лише за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України, тому позивач не є повністю реабілітованим. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні визначені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підстави для такого відшкодування, оскільки позивач не був повністю реабілітований, тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Таким чином, судовий збір за розгляд справи необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed