Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

представником заявника [PERSON] адвокатом Котар С.В. через підсистему «Електронний суд» подано до Ірпінського міського суду Київської області у порядку окремого провадження заяву про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, яку мотивовано таким. [PERSON] у травні 2025 року з метою реалізації права на пенсію звернувся до ГУ ПФ України в Київській області із заявою про призначення пенсії, однак отримав рішення від 30.05.2025 № 104450014216 про відмову у призначення пенсії, оскільки не зараховано період роботи за трудовою книжкою серії [NUMBER] , період військової служби з 05.05.1982 до 17.11.1988 та диплом серії [NUMBER] , від 28.02.1982. Так, у трудовій книжці та військовому квитку, заповненому російською мовою прізвище зазначено « [PERSON] », а згідно паспорта - « [PERSON] ». За розбіжностей в написанні по батькові заявника він не може підтвердити належність йому трудової книжки, військового квитка та як результат наявність факту стажу для призначення пенсії за віком. На думку сторони заявника, указані розбіжності пов`язані з різним правописом, хоча обидва варіанти є допустимими. У 1989 році більш поширеним варіантом було « [PERSON] », а пізніше - « [PERSON] », що відповідає сучасним правилам. У російській мові обидва варіанти є правильними та допустимими. Покликаючись на положення Закону України «Про пенсійне забезпечення», Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки», Інструкції про порядок заповнення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58, Цивільного процесуального кодексу України, зокрема статей 256, 273, 315, а також Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заявник просив встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , трудової книжки від 15.01.1989 серії [NUMBER] та військового квитка від 05.05.1982 серії [NUMBER] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану заяву передано судді Білогруд О.О., ухвалою від 11.07.2025 заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, в установлений судом строк відповідна заява до суду надійшла, тому ухвалою від 25.07.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд здійснювати за правилами окремого провадження, призначено до розгляду на 09.09.2025, надано заінтересованій особі строк на подання суду своєї позиції щодо указаної заяви. Заінтересованою особою копію ухвали про відкриття провадження у справі отримано у електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» 28.07.2025 о 16:53., однак правом на подання своєї позиції не скористалися. У судове засідання 09.09.2025 учасники не з`явилися, представником заявника подано заяву про проведення засідання за відсутності заявника та його представника, від будь-яких клопотань, заяв від представника заінтересованої особи подано не було. Судову повістку про виклик у судове засідання 09.09.2025 заінтересованою особою отримано у електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» 28.07.2025 о 18:26. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). За частиною четвертою статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України). За таких умов відмінність між датою судового засідання про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників справи про час та місце проведення судового засідання, що узгоджується з позицією Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11 (провадження 61-175сво21). Фактичні обставини, установлені судом. Відповідно до копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 19.11.1999 Артемівським РВ УМВС України в Луганській області [PERSON] народився [INFO] у місті Москва, на сторінці 2 указаного паспорта зазначені відомості російською мовою прізвище « [PERSON] », ім`я « [PERSON] », по батькові « [PERSON] ». Судом досліджено копію трудової книжки серії [NUMBER] , заповненої вперше 15.01.1989, у якій указано прізвище власника « [PERSON] », ім`я « [PERSON] », по батькові « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про восьмирічну освіту серії [NUMBER] , виданого 10.06.1978, [PERSON] , який народився у 1962 року, у 1978 році закінчив середню загально-освітню трудову політехнічну школу №1 міста Ворошиловграда, при цьому у вкладці указаного свідоцтва, яка містить відомості російською мовою, прізвище власника зазначено « [PERSON] », ім`я « [PERSON] », по батькові « [PERSON] ». Копією диплома серії [NUMBER] підтверджено, що [PERSON] у 1978 році вступив, а у 1982 році закінчив Ворошиловградський промислово-економічний технікум, у якому також зазначено російською мовою прізвище « [PERSON] », ім`я « [PERSON] », по батькові « [PERSON] ». Також матеріали справи містять копію військового квитка серії [NUMBER] , виданого 05.05.1982, на ім`я « [PERSON] » « [PERSON] » « [PERSON] », [INFO] , уродженцю міста Москва, українцю, який має освіту середньо-технічну (Ворошиловградський промислово-економічний технікум у 1982). Рішенням від 30.05.2025 № 104450014216 уповноваженої особи відділу призначення пенсій Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Управління Пенсійного фонду України в Київській області [PERSON] , [INFO] , відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки до страхового стажу не зараховано, зокрема, періоди роботи за трудовою книжкою [NUMBER] від 15.01.1989 та періоди військової служби з 05.05.1982 до 17.11.1988, так як зазначено по батькові у трудовій книжці та військовому квитку російською мовою « [PERSON] », а у паспорті російською мовою « [PERSON] ». Норми права, які застосував суд. У відповідності до вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорт. Також пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як роз`яснено в пункті 12 указаної Постанови при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації, відомості про стягнення до неї не заносяться. У відповідності до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до приписів нормативно-правової бази законодавства України, яке регулює порядок нарахування пенсії, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи. Відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження. Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах. Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Заявник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто ним, недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Неможливість внесення виправлень до трудової книжки підтверджується тим, що підприємство, яке допустило помилку, на сьогодні не існує. Допущені у документі невідповідності є перешкодою реалізації заявником права на призначення пенсії. У пункті 26 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, визначено, що якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа цій особі може бути установлено у судовому порядку. Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частиною третьою статті 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. У частині сьомій статті 19 ЦПК України (справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів) визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 490/6057/19 зазначено, що "у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №320/948/18 зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Таким чином, суд вважає, що сама по собі наявність у заявника усіх перелічених вище документів свідчить на його користь, досліджені судом письмові докази не дають підстав для розумного сумніву у належності заявнику спірної трудової книжки від 15.01.1989, яка підтверджує трудовий стаж та дає право на призначення пенсії, однак через розбіжності у написанні імені заявник позбавлений можливості у позасудовому порядку довести факт належності трудової книжки та є перешкодою в реалізації його права на пенсію. Указаний факт заінтересованою особою не спростовано. Встановлення факту належності трудової книжки має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для реалізації права на пенсійне забезпечення, проте зарахувати трудовий стаж за вказаною трудовою книжкою не можливо, у зв`язку з тим, що вона заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме не вірно указано по батькові заявника. У цьому конкретному випадку, єдиним способом захисту права заявника є звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги заявника в частині установлення факту належності йому трудової книжки є обґрунтованими, доведеними, підтвердженими доказами у цивільній справі, та такими, що спрямовані на створення умов для конституційного права заявника на соціальний захист, а тому підлягають задоволенню. Водночас частиною третьою статті 315 ЦПК України передбачено, що справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, на підставі частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Однак таке право не є безумовним, а повинно відповідати вимогам чинного законодавства, яке прийнято органом законодавчої влади з метою забезпечення права особи на судовий захист з дотриманням балансу щодо меж повноважень державних органів та правої визначеності для таких органів державної влади, підприємств, установ, організацій, а також громадян без винятків. З огляду на викладене, установити належність заявникові [PERSON] військового квитка неможливо виходячи із приписів частини третьої статті 315 ЦПК України, тому в цій частині у задоволені його вимог слід відмовити. Додатково слід роз`яснити заявникові його право звернутися до суду із позовом про визнання протиправним, скасування зазначеного рішення та зобов`язання вчинити певні дії територіального управління Пенсійного Фонду України. З огляду на викладене,

Outcome: partial