Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної податкової служби України в якому просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на земельну частку (пай) розміром 3,8 умовних кадастрових гектарах, яка належала [PERSON] , померлій [INFO] . В обґрунтування зазначає, що [INFO] померла [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла позивачу сертифікат на земельну частку (пай) площею 3,8 умовних кадастрових гектарах. Інші спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні. Позивач звернувся до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав. 17.12.2019 завідувачем Волочиської державної нотаріальної контори Кочаток Т. В. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини. Позивач вважає, що він не пропустив строк для прийняття спадщини, оскільки, після смерті [PERSON] він вступив у фактичне володіння спадковим майном, зокрема, маючи Сертифікат на земельну частку (пай). З огляду на викладене, просить визнати за ним право власності на земельну частку (пай) площею 3,8 в умовних кадастрових гектарах, після смерті [PERSON] . Відповідач позов не визнає зазначаючи, що Державна податкова служба України не є належним відповідачем за позовом, крім того, позивачем не надано доказів вступу у фактичне володіння спадковим майном. Строк для прийняття спадщини позивач пропустив, з позовом про надання додаткового строку на прийняття спадщини не звертався. Позивач у судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні надала пояснення, що відповідають змісту відзиву. Наполягала, що ДПС України не є належним відповідачем за позовом, а позивачем не надано доказів вступу у фактичне володіння спадковим майном, що вказує на пропуск ним строку подання заяви про прийняття спадщини. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, 11.12.1997 [PERSON] заповіла позивачу Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХМ № 0193276 площею 3,8 умовних кадастрових гектара, що підтверджується копією заповіту [PERSON] (а. с. 7), сертифікатом на земельну частку (пай) серії ХМ № 0193276 (а. с. 10), листом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області на ім`я позивача, де повідомлено про видачу [PERSON] вказаного сертифікату та його реєстрацію у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай). Цим листом також повідомлено, що державний акт на земельну ділянку не видавався. (а. с. 12). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 8) 17.12.2019 завідувачем Волочиської державної нотаріальної контори Кочаток Т.В. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини, що підтверджується листом завідувача Волочиської ДНК (а. с. 9). Відповідно до довідки старости сіл Попівці, Великі Жеребки, Лісове, Червоний Кут, [PERSON] проживала у [ADDRESS] . На день її смерті з нею проживав та був зареєстрований співмешканець [PERSON] , який помер [INFO] (а. с. 17). Відповідно до довідки від 05.09.1998 № 36 Поповецької сільської ради Волочиського району Хмельницької області позивач вступив в управління спадковим майном, зокрема, майновим сертифікатом на земельну частку (пай) після смерті [PERSON] (а. с. 16). За змістом пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), який набрав чинності з 01 січня 2004 року, він застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. Тлумачення статті 5 та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності, абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до прав та обов`язків, які продовжують існувати після набрання ним чинності. Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК Української РСР свідчить, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 ЦК Української РСР); якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави (частини перша-третя статті 555 ЦК Української РСР). Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК Української РСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. З урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК Української РСР закріплювався перехід спадщини до держави та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК Української РСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою статті 1277 ЦК України та в абзаці 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі №671/22/19 (провадження № 61-9511сво19). Отже, до спадщини, яка відкрилася [INFO] , застосуванню підлягають норми ЦК Української РСР. У частині першій статті 555 ЦК Української РСР встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо: спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; всі спадкоємці відмовились від спадщини; всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. У справах про спадкування щодо спадщини, яка відкрилася до 01 липня 2003 року, належним відповідачем є спадкоємці (спадкоємець), які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є держава в особі уповноваженого органу. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 621/895/17 (провадження № 61-15792св19). Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2021 року в справі № 585/2993/17 (провадження № 61-14279св20) зазначено, що: «статтями 548, 549 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння з моменту відкриття спадщини; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені у цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.». Суд, оцінивши надані позивачем докази, дійшов висновку, що ним доведено факт вступу у фактичне володіння спадковим майном - сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ХМ № 0193276 площею 3,8 умовних кадастрових гектара, належним підтвердженням чого є довідка від 05.09.1998 № 36 Поповецької сільської ради Волочиського району Хмельницької області (а. с. 16), а також та обставина, що у фактичному володінні позивача перебуває вказаний сертифікат, що посвідчує право на земельну частку (пай). Отже, позивач не пропустив строку прийняття спадщини, оскільки її прийняв вступивши у фактичне володіння спадковим майном, що допускалося за законодавством, що діяло на момент відкриття спадщини, а тому доводи відповідача про відсутність доказів вступу позивача у фактичне володіння спадковим майном, пропуск строку для прийняття спадщини суд відхиляє, оскільки ці доводи повністю спростовуються зазначеними вище доказами. Суд також визнає необґрунтованими доводи відповідача, що Держава Україна в особі ДПС України не є належним відповідачем за позовом з огляду на таке. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Частиною 4 ст. 58 ЦПК України передбачено, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 344/16101/17 (провадження № 61-9395св20). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Відповідно до частин другої та третьої статті 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Тлумачення вказаних норм процесуального права свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Оскільки відповідно законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, спадкове майно за правом спадкоємства переходило до держави, якщо: спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; всі спадкоємці відмовились від спадщини; всі спадкоємці позбавлені права спадкування; ні один із спадкоємців не прийняв спадщини, то належним відповідачем у справі є держава в особі відповідного органу державної влади, відповідно до його компетенції (ч. 4 ст. 58 ЦПК України). Відповідно до Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою КМУ від 06.03.2019 № 227, ДПС України відповідно до покладених на неї завдань організовує роботу з виявлення, обліку, зберігання, оцінки, розпорядження безхазяйним майном, а також іншим майном, що переходить у власність держави, та з обліку, попередньої оцінки, зберігання майна, вилученого та конфіскованого за порушення податкового законодавства (підпункт 23 пункту 4 Положення). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 № 1340 «Про Порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним» кошти, одержані від реалізації майна, конфіскованого за рішенням суду, та іншого майна, що переходить у власність держави, крім вилученого митними органами майна, щодо якого винесено рішення суду про конфіскацію, та коштів зазначених у пункті 3 цієї постанови, зараховуються до державного бюджету з вирахуванням сум комісійної винагороди, що надається підприємству, установі, організації, якій доручається розпоряджатися майном згідно з укладеною угодою (п. 2 Постанови). Дія цього Порядку поширюється, зокрема, на майно, що за правом успадкування перейшло у власність держави (підпункт 8 пункту 1 Порядку). Отже, саме Державна податкова служба України є органом, до компетенції якого належить розпорядження майном, що переходить у власність держави, зокрема, й майном, що за правом успадкування перейшло у власність держави. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що позивач спадщину прийняв, але не може оформити своїх спадкових прав у нотаріальному порядку, позов пред`явлено до належного відповідача, невизнане право позивача підлягає захисту шляхом визнання за ними права власності на земельну частку (пай), що належала [PERSON] , в порядку спадкування в судовому порядку, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved