Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

07.11.2025 через систему «Електронний суд» представник позивача [PERSON] адвокат Рудницька Алла Вікторівна звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВК Агро» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позову зазначила,що у період з 20.03.2020 по 11.07.2025 [PERSON] працював на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДВК Агро» (далі ТОВ «ДВК Агро»). 11.07.2025 [PERSON] був звільнений з ТОВ «ДВК Агро» за власним бажанням. При звільненні [PERSON] відповідач не сплатив йому: 1) заборгованість із заробітної плати за період роботи з 01.04.2024 по 11.07.2025 у сумі 190974,01 грн; 2) компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки в кількості 111 днів за 2021 - 2025 роки в сумі 39794,28 грн, що разом складає (за відрахування військового збору та ПДФО в сумі 9152,68 грн) 221615,61 грн. Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Однак, у день звільнення [PERSON] 11.07.2025 відповідач письмово повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Інформацію про нараховані та невиплачені [PERSON] суми заробітної плати та суму компенсації за дні невикористаних основної щорічної та додаткової відпусток було отримано шляхом направлення адвокатського запиту від 15.10.2025. Враховуючи той факт, що відповідач надав на адвокатський запит повідомлення про нараховані суми, належні [PERSON] до виплати від 11.07.2025, а також повідомив про наявність 111 невикористаних днів основної щорічної та додаткової відпусток, за які позивач має право отримати компенсацію, із зазначенням суми, позивач вважає, що відповідач фактично визнав позов у частині стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01.04.2024 по 11.07.2025 та компенсації за 111 днів невикористаної основної щорічної та додаткової відпустки за період роботи з 2021 по 2025 роки. Так, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 17.09.2025 №1603-25-16539 з квітня 2024 року відповідач нарахував позивачеві заробітну плату та компенсацію за невикористані дні основної щорічної та додаткової відпусток в сумі 221615,61 грн, але згідно повідомлення про нараховані суми, належні працівникові до виплати від 11.07.2025 відповідач ТОВ «ДВК Агро» не виплатив їх. Також неотримання грошових коштів заробітної плати за період із 01.04.2023 по 11.07.2025 підтверджується випискою по картковому рахунку [PERSON] від 15.10.2025, де вбачається останнє зарахування коштів заробітної плати 29.03.2024 за лютий - березень 2023 року в сумі 19999,12 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 3 місяці та 28 днів, з нього підлягає також стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду представником позивача обраховано в розмірі 35985,64 грн (9148,88 * 3 міс. 28 днів = 35984,64 грн). Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 17.11.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, до суду не з`явився. Представник позивача [PERSON] - адвокат Рудницька А.В. просила позов задовольнити. Відповідач ТОВ «ДВК Агро» належним чином повідомлялось про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення ухвали суду та судових повісток до електронного кабінету (а.с. 30). Відзиву або будь-яких інших документів на спростування доводів позивача відповідачем суду не надано, у судове засідання свого представника не направлено, клопотань до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За вище зазначених обставин судом ухвалено здійснити заочний розгляд справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що у період з 20.03.2020 позивач [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «ДВК Агро» та працював на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією наказу (розпорядження № 3 від 20.03.2020, виданого керівником ТОВ «ДВК Агро» Куліш М. (а.с. 8). 11.07.2025 [PERSON] був звільнений з ТОВ «ДВК Агро» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом № 7 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), виданого керівником ТОВ «ДВК Агро» Куліш М. (а.с. 7). В наказі зазначено про необхідність компенсувати невикористану відпустку за період роботи з 20.03.2020 по 11.07.2025 111 календарних днів. Згідно довідки про залишки відпусток позивач [PERSON] має невикористані дні основної та додаткової відпусток за 2021 - 2025 роки в кількості 111 днів (а.с. 6). Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 17.09.2025 №1603-25-16539 з квітня 2024 року відповідач нарахував позивачеві заробітну плату та компенсацію за невикористані дні основної щорічної та додаткової відпусток в сумі 221615,61 грн, але згідно повідомлення про нараховані суми, належні працівникові до виплати від 11.07.2025 відповідач ТОВ «ДВК Агро» не виплатив її (а.с. 20). Також неотримання грошових коштів заробітної плати за період із 01.04.2023 по 11.07.2025 підтверджується випискою по картковому рахунку [PERSON] від 15.10.2025, де вбачається останнє зарахування коштів заробітної плати було 29.03.2024 за лютий - березень 2023 року в сумі 19999,12 грн (а.с. 11-13, 17, 18-19). Представником позивача адвокатом Рудницькою А.В. було направлено адвокатський запит до ТОВ «ДВК Агро» у порядку, передбаченому ст.ст. 20, 24 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» щодо надання офіційної інформації стосовно трудової діяльності та заробітної плати щодо [PERSON] . Згідно повідомлення про нараховані суми, належні працівникові до виплати від 11.07.2025 ТОВ «ДВК Агро» працівнику [PERSON] , посада тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва з окладом 53,25 грн/год, було нараховано та підлягало виплаті борг за організацією на початок місяця - 190974,01 грн, борг за організацією на дату звільнення - 221615,61 грн (а.с. 9, 10). Щодо стягнення заборгованості із заробітної плати, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Враховуючи те, що ні в день звільнення, ні на дату ухвалення даного рішення відповідач не виплатив позивачу всі суми, що належать йому від підприємства, як передбачено ч.1 ст.116 КЗпП України, вимога позивача про стягнення на його користь заборгованості із заробітної плати в розмірі 221615,61 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню. При цьому будь-яких доказів на доведення тих обставин, що невиплата заробітної плати сталась не з вини роботодавця, відповідачем суду не надано. Оскільки суд дійшов висновку, що у даній справі встановлено порушення прав позивача на отримання в день звільнення всіх сум, що належать йому від підприємства, то це є наслідком застосування положень ст.117 КЗпП, тобто стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з абз. 1 п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Представником позивача здійснено розрахунок суми заборгованості за весь час затримки розрахунку з моменту звільнення до моменту звернення до суду за 3 місяці та 28 днів, згідно якого заборгованість складає 35985,64 грн (9148,88 * 3 міс. 28 днів = 35984,64 грн), середньоденна заробітна плата становить 35984,64/ 111=324,32 грн. Як вбачається з довідки ТОВ «ДВК Агро» від 11.07.2025, середньогодинна заробітна плата [PERSON] становила 53,25 грн/год (а.с. 9), остання взята нарахована заробітна плата за березень 2025 року 9148,88 грн. З моменту звільнення позивача до дати ухвалення рішення минуло 199 днів, середня заробітна плата за час затримки розрахунку стягується за весь період затримки, але не більше ніж за шість місяців ( 184 дні). Отже, загальний розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню за весь час затримки розрахунку з моменту звільнення до дня ухвалення судом рішення з урахуванням положень ст.117 КЗпП України, становить 59674,53 грн: 324,32 грн (середньоденна заробітна плата) х 184 дні. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у зв`язку з невиплатою відповідачем усіх належних позивачу при звільненні сум, а також їх невиплатою на дату ухвалення рішення у даній справі, відповідач ТОВ «ДВК Агро» зобов`язаний сплатити позивачу [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 12.07.2025 (з наступного дня за датою звільнення) по 26.01.2026 (по дату ухвалення рішення у даній справі) в межах шестимісячного строку, передбаченого ст. 117 КЗпП. Відповідно до п. 3 Розділу ІІІ Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору. Суми нарахованої заробітної плати за підсумками роботи за певний період враховуються без виключення сум відрахування на податки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 в справі №9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. На підставі викладеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 59674,53 грн, що вказані без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Щодо судового збору Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір"). Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3028,00 грн. Згідно із п.п. 1, 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до суду: позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені судом в повному обсязі, позивач під час звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір в розмірі 2812,90 грн (1% від суми задоволених позовних вимог: 221615,61 грн+59674,53 грн = 281290,14 грн).

Outcome: approved