Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

22 липня 2025 року до Березнегуватського районного суду Миколаївської області від Звягельського міськрайонного суду Житомирської області, у відповідності до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей Звягельської міської ради, про позбавлення батьківських прав. В позові зазначено, що з 24 листопада 2007 року по 02 лютого 2017 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, та є батьками двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З моменту розлучення і по цей час відповідач жодного разу не бачився з дітьми. Крім аліментів, які він сплачує не в повному обсязі, жодної іншої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей та не цікавиться їхнім життям. На підставі зазначеного позивач просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Ухвалою суду від 03 листопада 2025 року до участі у справі було залучено третіми особами які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору службу у справах дітей Березнегуватської селищної ради та Службу у справах дітей Барашівської сільської ради. Позивач в судове засідання не з`явилась, її представник адвокат Грималюк Б.І. в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за згоди представника позивача, за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Треті особи по справі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Звягельської міської ради та служба у справах дітей Барашівської сільської ради в судове засідання не з`явились, до суду направили заяви про розгляд справи за їх відсутності. Начальник служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради Швачко С.В., в судове засідання з`явилась, не заперечувала проти позовних вимог позивачки. Суду пояснила, що відповідач не спілкується з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу, ніколи не телефонує, не цікавиться їх життям. Наразі він є військовослужбовцем Збройних Сил України, має можливість надавати матеріальну допомогу, однак кошти на утримання дітей не надає, аліменти не сплачує. Створив нову сім`ю, з дітьми від попереднього шлюбу взагалі припинив спілкування. Байдуже поставився до розгляду справи про позбавлення його батьківських прав, у листуваннях повідомив, що не заперечує проти позовних вимог позивачки. Вважала, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам неповнолітніх дітей. Вислухавши пояснення представника позивача, начальника служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради, вивчивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 24 листопада 2007 року, який розірвано на підставі рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 02 лютого 2012 року ( а.с.17). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження: серії [NUMBER] виданого 27 березня 2009 року виконкомом Полянівської сільської ради Новоград Волинського району Житомирської області та серії [NUMBER] виданого 04 червня 2012 року виконкомом Полянівської сільської ради Новоград Волинського району Житомирської області, відповідно ( а.с.15-16). Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, їх спільні неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати з матір`ю позивачкою по справі та повністю знаходяться на її утриманні (а.с.28-29). 02 жовтня 2012 року Новоград Волинським міськрайонним судом Житомирської області було видано виконавчий лист по справі №0616/3734/12 про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , у твердій грошовій сумі у розмірі по 350 грн щомісячно на кожну дитину, починаючи з 25 липня 2012 року і до повноліття дітей ( а.с.22-23). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів складеного державним виконавцем Першого відділу ДВС у Баштанському районі Миколаївської області станом на 19 грудня 2025 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 216005 грн ( а.с.130-131). З акту обстеження умов проживання складеного 14 листопада 2025 року начальником служби справах дітей Барашівської сільської ради убачається, що позивачка проживає за адресою [ADDRESS] , до складу її сім`ї входять: чоловік [PERSON] та неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , нею створенні умови для проживання і виховання дітей, діти забезпеченні усім необхідним для повноцінного розвитку, мають окремі спальні місця, одяг і взуття по сезону, навчальні підручники та шкільне приладдя ( а.с.102). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Барашівської сільської ради затвердженого рішенням виконавчого комітету Барашівської сільської ради Звягельського району Житомирської області № 58 від 29.09.2023 року є доцільним позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , оскільки батько дітей самоусунувся від виконання батьківських обов`язків ( а.с.99-101). Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини Березнегуватської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача від 24.11.2025 року також є доцільним позбавлення останнього батьківських прав щодо доньки [PERSON] та сина [PERSON] . На обґрунтування висновку зазначено, що [PERSON] фактично проживає у с.Маліївка Баштанського району Миколаївської області, де створив нову сім`ю, в якій має двох малолітніх дітей 2015 та 2021 року народження, наразі він є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі. З дітьми [PERSON] та [PERSON] він не спілкується та не приймає ніякої участі у їх житті та утриманні, не виконує аліментні зобов`язання у зв`язку з чим має заборгованість. В телефонній розмові начальнику Служби у справах дітей повідомив, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо спільних з позивачкою дітей ( а.с.86-88). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. (пункти 1)-6) частини першої статті 164 СК України). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21. Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача щодо спільних доньки і сина позивачка посилалась на невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей. Вказані обставини знайшли підтвердження у висновках складених службами у справах дітей як за місцем проживання позивачки так і відповідача, зокрема факти ігнорування [PERSON] батьківських обов`язків протягом тривалого часу, а саме з моменту припинення шлюбних відносин з 2012 року, відсутність у батька будь-якого інтересу до життя доньки [PERSON] і сина [PERSON] та самоусунення від виконання батьківських обов`язків у всіх без винятку аспектах за відсутності перешкод для реалізації батьківських прав. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, у різних населених пунктах, кожен з них створив іншу сім`ю, однак відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні і утриманні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Належних та допустимих доказів, які б спростовували зазначені вище висновки та доводили участь відповідача у житті, вихованні та матеріальному забезпеченні дітей [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] суду не надав. Суд погоджується з висновками органу опіки та піклування Барашівської сільської ради та комісії з питань захисту прав дитини Березнегуватської селищної ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки вважає їх належним чином обґрунтованим. За такого, оцінивши всі наявні в справі письмові докази, суд доходить висновку про доведеність в судовому засіданні належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітніх дітей, яке виражається у тому, що він не забезпечує необхідне, навіть мінімальне їх матеріальне утримання, хоча є військовослужбовцем Збройних Сил України та має можливість надавати таку допомогу і сплачувати аліменти, не спілкується з дітьми і не виявляє інтересу до їх життя, що є необхідним для їх нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування їх особистостей вік; не створює умов для отримання ними освіти. Суд вважає, що у цій справі наявні виняткові обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини та відповідатиме інтересам неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] . Разом з тим, суд вважає на необхідне роз`яснити відповідачу, що відповідно до частини першої статті 168 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною, а згідно з частинами першою-другою статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав; поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом.

Outcome: approved