Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила поновити її на роботі в Новотроїцькому ліцеї №1 з дати звільнення на посаді вчителя української мови та літератури та стягнути з Новотроїцького ліцею середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовував тими обставинами, що 01.05.2023 року наказом №1 позивача звільнено з роботи на підставі п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України. Вважає, що звільнення незаконне та таке, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки бойові дії на території смт.Новотроїцьке Херсонської області не проводились. Крім цього, іншої роботи позивачу не було запропоновано. У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача загальну суму середнього заробітку за 331 день вимушеного прогулу за період з 01 червня 2023 року по 17 вересня 2024 року в сумі 312563 грн. Ухвалою суду від 19.03.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.08.2025 задоволено заяву представника відповідача та скасовано заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25.02.2025 за позовом [PERSON] до Новотроїцького ліцею №1 Новотроїцької селищної ради про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та призначено справу до розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала свої повноваження представнику, адвокату С.Реві, яка позов підтримала. Представник зазначила, що позивачка має можливість викладати дистанційно, як це робить, наприклад, сам директор ліцею, однак їй це не було запропоновано. Також зауважила, що строки звернення до суду з позовом позивачкою не пропущено. Представник відповідача директор Новотроїцького ліцею №1 Новотроїцької селищної ради О.Саньков в судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що частина перша та четверта статті 13 Закону України №2136-ІХ надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Однак, відповідач не може надати докази на підтвердження унеможливлення забезпечення позивачки роботою, оскільки згодом робота Новотроїцького ліцею №1 Новотроїцької селищної ради може бути відновлена. Відповідно до рішення виконавчого комітету Новотроїцької селищної ради Генічеського району Херсонської області №89 від 12.08.2022 оголошено простій Новотроїцького ліцею №1 Новотроїцької селищної ради. Наказом відповідача від 22.12.2022 №3 призупинено дію трудового договору між сторонами з 01.01.2023, який позивачкою не оскаржувався. Позивачка не позбавлена можливості отримати середній заробіток за час вимушеного прогулу за рахунок держави-агресора. Також просив застосувати строки звернення до суду, оскільки про порушення свого права на оплату праці позивачці стало відомо в жовтні 2022 року. Дослідивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до рішення виконавчого комітету Новотроїцької селищної ради Генічеського району Херсонської області №89 від 12.08.2022 оголошено простій, зокрема, Новотроїцького ліцею №1 Новотроїцької селищної ради. Наказом відповідача від 22.12.2022 №3 призупинено дію трудового договору з вчителями Новотроїцького ліцею №1 Новотроїцької селищної ради згідно списку, зокрема і з [PERSON] з 01.01.2023, який позивачкою не оскаржувався. На підставі наказу директора Новотроїцького ліцею №1 Новотроїцької селищної ради від 01.05.2023 року №31 [PERSON] була звільнена з посади вчителя української мови та літератури на підставі п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України). Відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Статтею 40 Кодексу законів про працю України визначено підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов визначено статтею 41 Кодексу законів про працю України. Крім підстав, передбачених статтею 41 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках, зокрема неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій (пункт 6). Розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 4 і 6 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина 4 статті 41 Кодексу законів про працю України). Частиною 7 статті 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що вивільнення працівників відповідно до пункту 6 частини першої статті 41 цього Кодексу здійснюється в такому порядку: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 10 календарних днів; не пізніше ніж за 10 календарних днів до запланованого вивільнення працівників первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини вивільнення, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. У разі якщо вивільнення працівників є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», роботодавець за 10 календарних днів до проведення звільнення повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників, а також протягом п`яти календарних днів проводить консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Враховуючи зміст вказаних вище норм, послідовне та логічне їх тлумачення дають підстави стверджувати, що обов`язковою умовою для звільнення за цією підставою (пункт 6 частини першої статті 41 КЗпП) має бути об`єктивна неможливість забезпечувати працівника роботою, визначеною трудовим договором та трудовою функцією, яка безпосередньо пов`язана з повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 523/11673/22 (провадження № 61-5654св23). Відповідач не надав доказів на підтвердження факту повного знищення виробничих, організаційних та технічних умов, тобто настання таких обставин, що мають незворотний характер і свідчать про те, що згодом робота ліцею не може бути відновленою. До матеріалів справи також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості переведення працівника на іншу роботу за його згоди при звільненні та не надано доказів на підтвердження виконання вимог ч.7 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з цим суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зазначено, що «середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин… Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства». У справі було встановлено, що відповідно до наказу відповідача від 22.12.2022 №3 призупинено дію трудового договору між сторонами з 01.01.2023. Наказ про призупинення дії трудового договору позивачем не оскаржувався та був чинний на момент її звільнення. З наведеного вбачається, що на момент звільнення, незважаючи на те, що трудові відносини між сторонами були наявні, але враховуючи їх призупинення, не передбачали виконання працівником роботи за укладеним трудовим договором та виплату роботодавцем заробітної плати, що, незважаючи на встановлення факту незаконності звільнення, не свідчить про позбавлення працівника роботодавцем можливості виконання своєї трудової функції та отримання заробітної плати. Разом з тим, [PERSON] в силу приписів частини четвертої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не позбавлена можливості отримати середній заробіток за час вимушеного прогулу у повному обсязі за рахунок держави, що здійснює збройну агресію проти України. Відповідно до ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Судом встановлено, що про своє звільнення позивачка дізналася з листа директора Новотроїцького ліцею №1 Новотроїцької селищної ради О.Санькова від 03.01.2024, а до суду звернулася 18.01.2024, тобто, не порушуючи строки звернення до суду, встановлені статтею 233 КЗпП України. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Outcome: partial