Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

в обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначає, що 09.06.2006 року між відповідачем як дарувальником та позивачкою як обдаровуваною укладено договір дарування 45/10000 (сорока п`яти десятитисячних) частин торгового комплексу, а саме приміщення І поверху № 82, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі договір дарування), посвідчений (договір) приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Трачук Л.В., та зареєстрований в реєстрі за № Д-664. Відповідно до умов даного договору дарувальник безоплатно передав належне йому на праві власності нерухоме майно, а обдарована прийняла в дар, а саме вказану спірну частку нерухомого майна, яка на момент укладення договору дарування мала загальну площу 15,0 кв. м., що становило 45/10000 (сорока п`яти десятитисячних) частин торгового комплексу, розташованого за вказаною адресою. Представник позивачки також вказує, що після укладення вказаного договору дарування позивачка вступила у фактичне володіння та користування вказаною часткою нерухомого майна. Однак, державну реєстрацію права власності на вказану частку позивачка не здійснила. Станом на 31.12.2012 р. зафіксовано зміну загальної площі вказаного приміщення з 15,0 кв. м. на 17,2 кв. м. за рахунок знесення перегородки, що не вимагало отримання дозвільних документів. 09.11.2024 року позивачка звернулася до державного реєстратора, приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Антонюк Оксани Василівни із заявою про державну реєстрацію прав власності на вказану частку нерухомого майна на підставі договору дарування. Однак, рішенням вказаної державного реєстратора прав на нерухоме майно від 25.11.2024 року відмовлено у проведенні реєстраційних дій на підставі ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з огляду на наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно, що належить позивачці. Представник позивачки вказує, що державна реєстрація права власності позивачки на спірну частку нерухомого майна проведена не була, однак відсутність такої реєстрації не позбавляє її права на захист інтересів, що випливають із дійсного та повністю виконаного договору дарування. Тому представник позивачки просить визнати за позивачкою право власності на вказану частку нерухомого майна на підставі вказаного договору дарування. Позивач в підготовче засідання 15.01.2026 року не з`явився, 10.11.2025 року його представник подав клопотання, в якому просить розглянути справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги (а. с. 48). Сторона відповідача в підготовче засідання 15.01.2026 року не з`явилася, 06.11.2025 року представник позивачки подала заяву, в якій визнає позовні вимоги та просить розглянути справу без її участі (а.с. 46,47). У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін (їх представників) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Стадія ухвалення даного рішення судом визначена по 26.01.2026 року. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 09.06.2006 року між відповідачем як дарувальником та позивачкою як обдаровуваною укладено договір дарування 45/10000 (сорока п`яти десятитисячних) частин торгового комплексу, тобто приміщення І поверху № 82 , яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений (договір) приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Трачук Л.В., та зареєстрований в реєстрі за № Д-664 (а. с. 10, 11). Відповідно до пунктів 1-3 вказаного договору дарування дарувальник в особі представника подарував, а обдаровувана прийняла в дар вказану частку нерухомого майна. Згідно з даними витягу з Державного реєстру правочинів № 2489876, сформованого 09.06.2006 року, вказаний договір дарування зареєстровано в зазначеному реєстрі за № 1361790 (а. с. 12). Відповідно до даних виписки з інвентаризаційних матеріалів № 82480 від 17.10.2024 року та технічного паспорту на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами від 01.11.2024 року, виготовлених ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», право власності на 1541/10000 (одна тисяча п`ятсот сорок одну десятитисячних) частин зареєстроване за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого вказаною приватним нотаріусом 29.09.1997 року та зареєстрованого в реєстрі за № Д-911, а загальна площа становить 3 332, 3 кв. м. Також вбачається, що спірна частка в зазначеному нерухомому майні складається із нежитлового приміщення загальною площею 17, 2 кв. м. (а. с. 14-19). Згідно з даними Витягу № 5005381109923, сформованого за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» 14.08.2025 року, станом на вказану дату відповідачу на праві приватної власності належить 1 471/10 000 (одна тисяча чотириста сімдесят одна десятитисячних) частин вказаного нерухомого майна, на яке 26.04.2024 року накладено обтяження Державною податковою служби України у виді податкової застави; це обтяження зареєстроване державним реєстратором виконавчого комітету Калуської міської ради Івано-Франківської області (а. с. 29, 30). Судом також встановлено, що рішенням про відмову в проведенні реєстраційної дії № 76270960, ухваленим державним реєстратором прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Антонюк О. В., позивачці відмовлено у державній реєстрації права власності у зв`язку із зареєстрованим обтяженням речових прав на нерухоме майно (а. с. 31). Крім того, відповідно до роз`яснень, наданих вказаною державним реєстратором прав на нерухоме майно, після укладення договору дарування в зазначеному реєстрі зареєстровано згадане обтяження майна відповідача, з огляду на що 24.11.2024 року цією державним реєстратором ухвалено вищевказане рішення про відмову в проведенні реєстраційної дії, тобто у проведенні державної реєстрації права власності за позивачкою на спірну частку в даному нерухомому майні (а. с. 52). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав є визнання права. Спеціальною нормою, що дозволяє реалізувати цей спосіб захисту, є ст. 392 ДК України, яка встановлює, що власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Неможливість зареєструвати право власності через формальні перешкоди є фактичним невизнанням цього права, що порушує зміст права власності, визначений у ст. 317 ЦК України (право володіння, користування, розпоряджання). Відповідно до ч, 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; аліменти для дитини у зв?язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року, винесеній у справі № 680/214/16, та від 07.04.2020 року, винесеній у справі № 916/2791/13, зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року, винесеній у справі № 643/17966/14-ц. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2022 року, винесеній у справі № 727/10017/18, зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV підставою для відмови в державній реєстрації прав є наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, крім випадків, визначених цим Законом. Згідно зі змістом п. 1 ч. 4 ст. 24 даного Закону відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно або витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння; Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року (справа № 344/16879/15-ц), відсутність державної реєстрації права власності не є підставою для відмови у його захисті. Якщо позивач може довести факт укладення договору та його виконання, він має право вимагати визнання за ним права власності в судовому порядку. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з правилами, передбаченими ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову стороною відповідача, оскільки воно не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, на підставі наведеного суд дійшов обґрунтованого висновку, що між позивачкою та відповідачем укладено договір дарування задовго до накладення на згадану частку майна відповідача вищевказаного обтяження (договір дарування укладено 09.06.2006 року, а обтяження накладено 26.04.2024 року, тобто майже через 18 років після укладення вказаного договору). Той факт, що позивачка не здійснила державну реєстрацію прав на спірну частку в нерухомому майні не може позбавити її права мирно володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном, набутим на підставі Договору дарування. Аналіз змісту наведених постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та його Великої Палати свідчить про те, що позивачка обрала ефективний спосіб захисту її порушених прав, а державна реєстрація права на спірну частку в нерухомому майні лише визначає момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Суд також зазначає, що презумпцію правомірності договору дарування в ході судового розгляду не спростовано. Навпаки, сторона відповідача визнала позов у повному обсязі. Тому всі права, набуті сторонами вказаного договору дарування, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до положень ст.392 ЦК України власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, позов підлягає задоволенню, оскільки іншим чином відповідачка не має змоги захистити своє право власності на набуту на правовій підставі частку нерухомого майна. На підставі наведеного, статті 41 Конституції України, статей 2 та 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» статей 16, 204, 317, 319, 321, 328, 392 ЦК України,

Outcome: approved