Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] звернулася до суду із заявою в якій просить визнати безвісно відсутнім свого рідного брата [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , безвісно відсутнім з 01.01.2020. Свої вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу заявниця змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.10.2024 заявник успадкувала після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , 7/50 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . У будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Останній у 2014 році виїхав до рф та більше на територію України не повертався. Спочатку брат заявниці підтримував зв`язок телефонував. Останні 5 років на зв`язок не виходить, інформації стосовно нього не має. [PERSON] утримує будинок, сплачує комунальні послуги. Заявниця зверталася до управління адміністративних послуг щодо зняття [PERSON] з реєстрації, але отримала відмову. Визнання безвісно відсутнім [PERSON] необхідно для оформлення субсидії та пільги від держави. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. У судовому засіданні заявник [PERSON] заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у заявія, Суду пояснила, що з братом більше 5 років не підтримує стосунки, адреса його місця проживання невідома. З приводу оголошення розшуку брата до органів поліції не зверталася. Вважає, що [PERSON] проживає в рф. Заінтересована особа Конотопська міська рада явку представника в судове засідання не забезпечила, в листі до суду розгляд справи просить провести у відсутності їхнього представника, проти задоволення вимог не заперечує (а.с. 30) ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 24.11.2025 відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження, судове засідання призначено на 16.12.2024 о 10:00 год. (а.с.23) 16 грудня 2025 року справа в судове засідання не вносилася в зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Розгляд справи призначено на 22.01.2026 на 09:00 год. (а.с.38) ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з копії свідоцтва про народження [PERSON] народилася [INFO] , батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.5) Згідно виписки про свідоцтва про одруження № [NUMBER] від 01.08.1981, [PERSON] , [INFO] , зареєстрував шлюб з [PERSON] , [INFO] (а.с.6) З витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 05.10.2024 вбачається, що заведена спадкова справа №98/2020, після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , на /50 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , спадкоємець [PERSON] (а.с.14-16) . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] успадкувала 7/50 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] (а.с.13) Як вбачається з відомості Управління адміністративних послуг Конотопської міської ради від 15.11.2025 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 04.10.2011 по т.ч.; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 05.05.2004 по т.ч.; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 10.05.2013 по т.ч.; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 24.10.2006 по т.ч. (а.с.4) 07 листопада 2024 року [PERSON] звернулася до Управління адміністративних послуг Конотопської міської ради з проханням зняти з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він з 2014 року за даною адресою не проживає, комунальні послуги не сплачує, майном не цікавиться та його особисті речі за даною адресою відсутні. У користуванні даними приміщенням не перешкоджала, місце його перебування невідоме (а.с.8) Листом Управління адміністративних послуг Конотопської міської ради від 15.11.204 повідомлено, що згідно п.50 «Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265 визначено перелік підстав для зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Відповідно п.61 порядку визначеного переліку документів для зняття з реєстрації місця поживання особи за заявою власника житла. Відповідно п.п. 2,3,87 Порядку орган реєстрації відмовляє в декларуванні/за реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) (а.с.7). За інформацією ГУНП в Сумській області [PERSON] на обліку не перебуває, виплат не отримує, за вирішенням будь-яких питань звертався (а.с. 35). За інформацією Державної прикордонної служби України від 25.11.2025, відомості щодо перетину державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованого територією України гр. [PERSON] , [INFO] в період з 08.11.2017 по 26.11.2025 відсутні (а.с.29, 32) За інформацією Державної міграційної служби України, місце проживання [PERSON] , [INFO] , документ паспорт громадянина України [NUMBER] виданий Конотопським МВ УМВС України в Сумській області 30.06.2000, з будь-яких інших питань до Конотопського відділу УДМС у Сумській області не звертався (а.с. 31). Відповідно до довідки Національної поліції України ГУНП в Сумській області №82255-2025 від 04.12.2025, станом на 24.11.2025 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у розшуку за вчинення кримінальних правопорушень або як особа, що зникла безвісти згідно відомостей бази даних «Розшук» інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» не значиться (а.с.33). ІV. Норми права. Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду з метою захисту своїх цивільних прав, свобод чи інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється ЦПК України. Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме (частина перша статті 307 ЦПК України). Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньоюабо про оголошення її померлою (частина перша статті 308 ЦПК України). Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика є сталою. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України. Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статями 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. V. Оцінка суду. Вислухавши заявника, дослідивши зібрані в справі докази, оцінюючи докази зібрані у справі кожен окремо, їх достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог. За положеннями статті 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Зазначена норма права передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Процес розшуку безвісно відсутніх осіб регулюється такими нормативно-правовими актами законодавчого рівня, як Кримінальний кодекс України, Кримінальний процесуальний кодекс України, закони України «Про Національну поліцію» та «Про оперативну-розшукову діяльність». Законом України «Про Національну поліцію» (ст.23) визначено, що одним із повноважень поліції є розшук безвісно зниклих осіб; початок розшуку безвісно зниклих осіб є підставою для відкриття кримінального провадження. Відповідно до ст.6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» інформація про безвісно зниклу особу є підставою для здійснення оперативно-розшукової діяльності. Як встановлено у судовому засіданні, заявник не зверталася до органів поліції з приводу розшуку її брата [PERSON] . Заявницею не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності відомостей про місце перебування [PERSON] за його останнім відомим місцем проживання, а саме на підтвердження того, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 01.01.2020. Клопотань про допит свідків також не заявлено. Суд також звертає увагу і на те, що заявник посилається на втрату зв`язку з братом з 01.01.2020 року, а воєнний стан в Україні оголошено 24 лютого 2022 року. Тобто до цього часу і заявник мала можливість з`ясувати чи принаймні здійснити спроби з`ясувати причини відсутності брата за останнім відомим місцем проживання і запросити відповідні дані. Цих обставин заявник не навела. Сам по собі факт втрати зв`язку з [PERSON] і фактична відсутність відомостей про його місце перебування не є безумовною підставою для визнання особи безвісно відсутньою. Суд зауважує, що сама по собі тривала відсутність особи за місцем проживання або реєстрації не може бути підставою для визнання такої особи безвісно відсутньою, оскільки безвісна відсутність - засвідчений у судовому порядку факт довготривалої відсутності фізичної особи в місці свого проживання, якщо не вдалося встановити місце її перебування. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2024 року у справі № 229/4416/21, номер провадження № 61-2850св24. За наведени обставин, визнання особи безвісно відсутньою лише з метою реалізації заявником права на субсидію є не порційним втручанням у права і свободи особи, яку визнають безвісно відсутньою. З огляду на викладене у сукупності, у задоволенні заяви слід відмовити. Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Outcome: dismissed