Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до АТ КБ «Приватбанк» та просить суд визнати протиправними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування рахунків позивача з 07.02.2023 та по теперішній час, визнати протиправною відмову банку у наданні інформації про спроби входу до «Приват24», зобов`язати банк негайно відновити повний доступ до всіх рахунків позивача, зобов`язати банк надати журнал подій (логи) входів та спроб входів у «Приват24» за вказаний період, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» матеріальні збитки у розмірі 150 000 грн, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» моральну шкоду у розмірі 440 000 грн, зобов`язати банк провести внутрішнє службове розслідування щодо порушень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є військовослужбовцем, який отримує грошове забезпечення, соціальні виплати та інші державні виплати на рахунки, відкриті в АТ КБ «ПриватБанк». Зазначає, що починаючи з 07.02.2023 та по теперішній час (16.11.2025) АТ КБ «ПриватБанк» протиправно заблокував його рахунки, включно з тими, на які надходять: грошове забезпечення військовослужбовця, соціальні виплати, державні гарантії, інші виплати, захищені законом. Банк жодного разу не звертався до позивача із вимогою надати документи, не повідомив підстави блокування, не надав жодного законного обґрунтування своїх дій та ігнорував звернення позивача. Таке блокування триває вже понад 2 роки 9 місяців, що є грубим порушенням закону та базових прав позивача. Вказує, що постанова державного виконавця від 07.02.2023 (№35318724) чітко зазначає: «У межах суми звернення стягнення … 26 557,43 грн» «…крім коштів, що надходять на рахунки, накладення арешту на які заборонене законом», тобто, як зазначає позивач, арешт накладається тільки на 26 557,43 грн, арешт не може поширюватися на соціальні та військові виплати, банк повинен був розмежувати кошти, але цього не зробив. АТ КБ «ПриватБанк» заблокував усі рахунки, включно із виплатами військового-в грубе порушення закону. Протягом 2023-2025 років позивач неодноразово звертався до банку з вимогою: розблокувати соціальні кошти, пояснити підстави блокування, надати інформацію щодо спроб входу в «Приват24», надати журнали подій, ІР-адреси та інші технічні дані. Банк надав лише формальні відписки без озвучення причин, вимог чи правових підстав. Як зазначає позивач, матеріальна шкода в сумі 150 000 грн складається з: заблокованих соціальних виплаті грошового забезпечення, втрати доступу до засобів існування, тривалих витрат, пов`язаних з відсутністю доступу до власних коштів. Аргументами моральної шкоди в сумі 440 000 грн позивач зазначив: 2 роки і 9 місяців незаконного блокування коштів, психологічний тиск, приниження честі військовослужбовця, стрес, невизначеність і загроза життю під час служби, порушення поваги до гідності та прав військового. Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 18.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Ухвалою суду від 19.12.2025 вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09.01.2026 представником відповідача через систему «Електронний суд» подані письмові пояснення по справі в яких просять у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю. В обґрунтування зазначають, що АТ КБ «ПриватБанк» не є належним відповідачем по справі, оскільки банк жодним чином не порушував прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Вказують, що у даній справі предметом спору є вимога позивача, в якій він фактично ставить питання про зняття арешту з рахунків, які були накладені державним виконавцем під час здійснення виконавчих дій щодо стягнення заборгованості з боржника. При цьому позов пред`явлено до АТ КБ «ПриватБанк» який не може виконувати вказані вимоги у зв`язку з відсутністю об`єктивної можливості це зробити. Таким чином вважають, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні у зв`язку з пред`явленням їх до неналежного відповідача. Зазначають, що 07.02.2023 старшим державним виконавцем Новозаводського відділу ДВС у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на підставі виконавчого листа № 6-1306/12 від 17.04.2012 виданого Новозаводським районним судом міста Чернігова про стягнення з [PERSON] , боргу у розмірі 23983,12 грн на користь ПАТ «Альфа-Банк», відкрито виконавче провадження № 35318724 у межах якого винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено на виконання до банківських установ, зокрема до АТ КБ «ПриватБанк». Отримавши зазначений документ про арешт, Банк був зобов`язаний прийняти його до виконання та накласти арешт у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору / основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 26557,43 грн. Водночас, у постанові не зазначено, що накладення арешту має здійснюватися Банком на всі кошти, крім цільових. Позивач не надав доказів того, що арешт коштів боржника у межах виконавчого провадження № 35318724 припинив чинність та відділом ДВС було скасовано заходи примусового виконання рішення суду у справі № 6-1306/12. Щодо грошових коштів, які перебувають на рахунках боржника і не підлягають арешту, зазначають, що рахунки відкриті на ім`я [PERSON] не відносяться до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти на якому заборонено. З наданих позивачем документів до позовної заяви не вбачається що [PERSON] має рахунки у АТ КБ «ПриватБанк» за спеціальним призначенням чи обмеженим режимом використання на які було накладено арешт. Крім того, заробітна плата, соціальні виплати тощо, відсутні в переліку виплат, на які не може бути звернено стягнення у відповідності до ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження». До того ж державний виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. У разі незгоди позивача з рішенням (постановою) державного виконавця про арешт майна та оголошення заборони його відчуження, він має звернутися зі скаргою до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець або до суду, який видав виконавчий документ у порядку, передбаченому законом. Отже, зняття арешту в даних правовідносинах прерогатива державного виконавця, а у випадку бездіяльності державного виконавця сторони не позбавлені права звернутися із скаргою на дії та/або бездіяльність державного виконавця в порядку розділу Х Закону України «Про виконавче провадження» та розділу VII ЦПК України або з відповідним позовом до суду. Щодо стягнення матеріальної шкоди, зазначають, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення матеріальної шкоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вини. Оскільки із опису обставини справи викладених у позовній заяві, складу цивільного правопорушення у діях відповідача не вбачається, вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди в сумі 150 000 грн є також безпідставними і необґрунтованими. Щодо відшкодування моральної шкоди зазначають, що на підтвердження страждань [PERSON] та причинного зв`язку між діями відповідача і переживаннями позивача, суду не надано жодних доказів. В позовній заяві відсутні підтвердження факту спричинення позивачу моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями вони спричинені, а також відсутні факти, які підтверджують це, та докази погіршення стану здоров`я і підтвердження морального страждання позивача. Отже, вимоги щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди є безпідставними і необґрунтованими. 13.01.2026 через систему «Електронний суд» позивачем подано заперечення (на відповідь на відзив). Зазначає, що подані відповідачем матеріали не містять: жодних доказів правомірності блокування соціальних виплат, жодних законних підстав обмеження доступу до коштів, жодних доказів виконання вимог суду щодо подання витребуваних доказів. Окремо зазначає, що подана відповідачем «анкета» складена російською мовою без перекладу, містить очевидну невідповідність підпису. Надана копія довіреності не підтверджує повноваження особи, що її видала, чинність кваліфікованого електронного підпису, правові відносини між банком і представником, існування внутрішніх наказів та реєстрації такої довіреності. Зазначає, що станом на 11.01.2026 рахунок позивача продовжував залишатися заблокованим із формулюванням «Відмова. Заблоковано за рішенням виконавчої служби», що підтверджує триваючий характер правопорушення. Незаконне та тривале блокування соціальних виплат позивача безпосередньо вплинуло на його фізичний та психоемоційний стан. Позивач є військовослужбовцем та перебуває у постійному стані бойового та психологічного навантаження. На цьому фоні незаконне позбавлення доступу до коштів, необхідних для лікування, забезпечення сім`ї та елементарного виживання, спричинило системне загострення вже наявних та виникнення нових захворювань. Зокрема, у 2024-2025 роках у позивача зафіксовано та підтверджено ряд хвороб. Крім того позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог в якій він просить збільшити розмір позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди до 1 000 000 грн. Позивач в судовому засіданні в режимі відео конференції позовну заяву та заяву про збільшення позовних вимог підтримав та просив їх задовольнити. Зазначив, що рахунок в банку був відкритий колись раніше військовою частиною, він анкету банку не підписував. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в письмових поясненнях. Вислухавши учасників справи, вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у банку, та має відкритий банківський рахунок. Відповідно до чинного законодавства України банк здійснює надання банківських послуг необмеженому колу осіб на підставі їх заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг (далі Умови, Договір). Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивач тим самим уклав з відповідачем договір, який відповідно до ст. 634 ЦК є договором приєднання. За змістом частини першої статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідно до Постанови Верховного Суду по справі № 755/18246/15-ц від 07.03.2018 року позичальник, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами. При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору. Відповідно до висновків Верховного суду, викладених у постанові від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18, твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача (позичальника) під Умовами та правилами надання банківських послуг - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає. На офіційному сайті АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (www.privatbank.ua) розміщено «Умови та правила здійснення банківських послуг», цей документ є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву. Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про платіжні послуги", електронний платіжний засіб платіжний інструмент, реалізований на будь-якому носії, що містить в електронній формі дані, необхідні для ініціювання платіжної операції та/або здійснення інших операцій, визначених договором з емітентом. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з частинами 1-3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка (ч. 1 ст. 1068 ЦК України). Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. За таких умов, на відносини, що виникли між сторонами поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів". Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами у справі, 07.02.2023 старшим державним виконавцем Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гаршиною В.М. винесено постанову про арешт коштів боржника у ВП № 35318724 згідно якої накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та / або звернення стягнення на які заборонено законом та належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 26557,43 грн. Листом від 07.02.2023 АТ КБ «ПриватБанк» повідомило Новозаводський відділ ДВС Чернігівського міського управління Гаршину В.М. про те, що на ухвалу від 07.02.2023 по справі 6-1306/12 про арешт коштів [PERSON] , згідно до гл.9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ № 22 від 21.01.04 арешт накладений . Відповідно до ст.124 Конституції України, всі судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу та приватних виконавців. Порядок винесення постанов державними та приватними виконавцями, а також порядок їх прийняття до виконання особами, яким вони адресовані, визначається Законом України «Про виконавче провадження» та спеціальними законами. Порядок прийняття до виконання та виконання банками постанов державних/приватних виконавців про арешт коштів боржників, зокрема, також визначаються Законом України «Про банки та банківську діяльність» та Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою НБУ №22 від 21.01.2004 року. Згідно зі статтею 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність», арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи за рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду. Зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, а також в інших випадках, передбачених договором, Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", іншими законами та/або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, кореспондентському рахунку. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми або коли інше передбачено договором, законом чи умовами такого обтяження. Порядок виконання банками заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів визначений у главі 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою НБУ №22 від 21.01.2004 року . Відповідно до п.9.1. цієї Інструкції, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що розміщені на його рахунку/ах, відповідно до статті 1074 Цивільного кодексу України, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, передбачених законом, установлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що розміщені на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення,. Виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою про арешт коштів державного виконавця/приватного виконавця, судовим рішенням (у тому числі, рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження. Згідно з п.9.2. Інструкції, банк накладає арешт на кошти, що обліковуються за рахунками, відкритими клієнтами банку, відповідно до нормативно-правових актів Національного банку з питань відкриття і закриття рахунків. Пунктом 9.3. Інструкції встановлено, що арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках клієнта банку, без зазначення конкретної суми, або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо в документі про арешт коштів не зазначений конкретний номер рахунку клієнта, на кошти якого накладений арешт, але обумовлено, що арешт накладено на кошти, що є на всіх рахунках, то для забезпечення суми, визначеної цим документом, арешт, залежно від наявної суми, накладається на кошти, що обліковуються на всіх рахунках клієнта, які відкриті в банку, або на кошти на одному/кількох рахунку/ах. Банк здійснює дії щодо арешту коштів відповідно до пункту 9.6 цієї глави. Під час дії документа про арешт коштів, банк протягом операційного дня, відповідно до статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта та здійснює арешт усіх надходжень на рахунок клієнта до забезпечення суми коштів, що зазначена в документі про арешт коштів, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів. Відповідно до п.9.7. Інструкції, якщо на кошти накладено арешт і на рахунку арештована сума коштів менша, ніж та, що зазначена в документі про арешт коштів, то банк не приймає до виконання платіжні доручення клієнта і повертає їх, згідно з пунктом 2.15 глави 2 цієї Інструкції. Згідно з п.9.9. Інструкції, кошти, що арештовані на рахунку клієнта, забороняється використовувати до надходження платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для виконання якого накладався арешт, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів . Згідно з п. 9.10. Інструкції, до арешту суми в розмірі, який визначений документом про арешт коштів, банк продовжує арештовувати кошти, що надходять на рахунок клієнта. Відповідно до п.9.11. Інструкції, банк здійснює зняття арешту з коштів за постановою виконавця про зняття арешту з коштів, прийнятою відповідно до законодавства України, за рішенням суду, ухвалою слідчого судді, суду або постановою прокурора. Зміст цих норм права свідчить, що при виконанні постанови виконавця та накладенні арешту на поточні рахунки позивача, при блокуванні операцій за ними та нездійсненні видаткових операцій за арештованими рахунками, АТ КБ «ПриватБанк» діяли відповідно до приписів чинного законодавства. Отже, накладення арешту на поточні рахунки позивача, блокування операцій за ними та нездійснення видаткових операцій за арештованими рахунками не є порушенням прав позивача, а накладення арешту на грошові кошти позивача на рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» було здійснено на підставі зазначеної вище постанови виконавця про накладення арешту, при цьому, банк не здійснює перевірку такої постанови на її законність, а лише приймає її до виконання у строки та в порядку, що чітко регламентований приписами чинного законодавства. Приписами чинного законодавства передбачено обов`язок банку - при надходженні постанови виконавця - накласти арешт на відповідні рахунки та здійснити блокування будь-яких операцій за ними. Більш того, за невиконання вимог державного/приватного виконавця та порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», за невиконання рішень судів, чинним законодавством передбачена адміністративна та кримінальна відповідальність Отже, як вбачається з викладеного, дії банку щодо накладення арешту на рахунки позивача, зупинення операцій за ними та нездійснення видаткових операцій за арештованими рахунками є правомірними та законними, а відтак, відсутні правові підстави для покладення на банк будь-якої відповідальності за здійснені дії. Таким чином, позовні вимоги позивача щодо визнання протиправними дії відповідача є безпідставними, не підтвердженими жодними доказами та такими, що суперечать дійсним обставинам справи та приписам чинного законодавства. Частина 2 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що виконавець може звернути стягнення на кошти/електронні гроші боржника - юридичної особи, що знаходяться на його рахунках/електронних гаманцях і на рахунках/електронних гаманцях, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи. Згідно із ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Згідно зі статтею 68 цього Закону, стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. Відповідно до статті 70 Закону, розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. У своїх поясненнях представник відповідача вказував, що АТ КБ «ПриватБанк» дійсно на підставі та у відповідності до постанови про арешт коштів боржника від 07.02.2023 року (ВП № 35318724) наклав арешт на грошові кошти позивача, що містяться на рахунках [PERSON] у межах суми звернення стягнення 26 557,43 грн (згідно постанови). Цивільним процесуальним кодексом України передбачено, що виконання судових рішень відбувається на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 3 ст. 52 ЗУ Про виконавче провадження не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Не підлягають арешту кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку. Судом встановлено, що кошти на рахунку позивача, на які було накладено арешт АТ КБ «ПриватБанк» на підставі постанови державного виконавця 07.02.2023 не є коштами, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, так як такий рахунок Позивачу не відкривався. Рахунок, який відкритий позивачу і на який накладався арешт є універсальним, окрім коштів заробітної плати його можна використовувати для будь-якої іншої виплати, переказу на відміну від рахунку із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, передбачених Положенням про порядок відкриття та ведення поточних рахунків із спеціальним режимом використання в національній та іноземних валютах, банківських металах для цілей одноразового (спеціального) добровільного декларування затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 02.09.2022 року № 200. Таким чином, у відповідності до Положення про порядок відкриття та ведення поточних рахунків із спеціальним режимом використання в національній та іноземних валютах, банківських металах для цілей одноразового (спеціального) добровільного декларування затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 02.09.2022 року № 200, спеціальний рахунок це поточний рахунок із спеціальним режимом використання, який відкривається банком декларанту відповідно до Податкового Кодексу України для цілей одноразового (спеціального) добровільного декларування для зарахування грошових коштів у готівковій формі в національній та іноземних валютах, банківських металів з фізичною поставкою. Доказів відкриття позивачем саме рахунків із спеціальним режимом використання, спеціальних рахунків в АТ КБ «ПриватБанк» суду не надано. Щодо вимог про витребування інформації, позивачем не надано суду доказів, що він з такою вимогою звертався до відповідача і що йому було відмовлено. Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині визнання протиправними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування рахунків позивача з 07.02.2023 та по теперішній час, визнання протиправною відмову банку у наданні інформації про спроби входу до «Приват24», зобов`язання негайно відновити повний доступ до всіх рахунків позивача, зобов`язання надати журнал подій (логи) входів та спроб входів у «Приват24» за вказаний період, стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» матеріальні збитки у розмірі 150 000 грн, задоволенню не підлягають. Вимоги позивача про стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди 1000 000 грн. також не підлягають задоволенню. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому, обов`язковою умовою настання відповідальності за заподіяну моральну шкоду є причинний зв`язок протиправної поведінки відповідача і моральної шкоди, що настала, де протиправність виступає причиною, а моральна шкода - наслідком. Відсутність причинного зв`язку означає, що моральна шкода заподіяна не поведінкою відповідача, а іншими причинами. Відповідно, лише за наявності та доведеності усіх чотирьох зазначених умов є правові підстави для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. Тоді як відсутність хоча б однієї з них свідчить про необґрунтованість та недоведеність відповідних позовних вимог. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів і у цій частині позовних вимог. Сама по собі констатація факту про нанесення моральної шкоди позивачеві не може бути беззаперечною підставою для відшкодування без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв`язку між діями відповідача та наслідками. У постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц, Верховний Суд вказав, що сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності. Накладення арешту на рахунок позивача та блокування операцій за ним було здійснено відповідачем згідно з приписами чинного законодавства, умовами укладеного між позивачем та відповідачем договору, а не внаслідок нібито протиправних дій відповідача. Дії відповідача з накладення арешту на рахунок позивача, блокуванню операцій за ними та нездійснення видаткових операцій за арештованим рахунком є правомірним та законним. Відповідно, банком АТ КБ «ПриватБанк» жодним чином не було порушено ні прав позивача, ні приписів чинного законодавства. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду України у своїй постанові від 12.09.2018 року у справі №335/11779/16-ц. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Сума моральних збитків, заявлених позивачем до стягнення та вимога їх солідарного стягнення з відповідачів, є безпідставною та не підтвердженою жодними належними доказами. Підстави виникнення відповідальності відповідача позивачем не обґрунтована та не доведена. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто, щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд не наділений повноваженнями при розгляді цивільного позову зобов`язувати відповідача проводити внутрішнє службове розслідування. Підстав для винесення окремої ухвали не вбачається, оскільки відсутні ознаки кримінальних правопорушень в діях відповідача. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими, та такими, які не підлягають до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed