Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №22.03.2025-100002084 від 22.03.2025 року у розмірі 39840 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 22 березня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір (оферти) № 22.03.2025-100002084. Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі 12000,00 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 22.03.2025 року, строком на 217 днів. Процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна у розмірі 0,5% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається Кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Розрахунок денної процентної ставки: 0,84% = (21840/12000)/217 * 100%. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту плата за надання Кредиту 9% від суми Кредиту та дорівнює 1080 грн. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості 1080 грн. у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Неустойка 180 грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Проте, відповідач не виконав свої зобов`язання за вказаним договором, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову, у нього утворилась заборгованість у розмірі 39840 грн, що складається із: 12000 грн заборгованості по тілу кредиту; 18600 грн заборгованості по процентах; 1080 грн комісії; 2160 грн додаткової комісії; 6000 неустойки. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 15 грудня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Посилається на те, що твердження позивача, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір № 22.03.2025- 100002084 від 22.03.2025 року не відповідає фактичним обставинам справи та чинному законодавству виходячи із наступного. На підтвердження позовних вимог позивач подав до суду копію договору № 22.03.2025- 100002084 від 22.03.2025 року. При цьому, приєднаний до матеріалів справи Договори не містять підписів сторін договору. Згідно позовної заяви та копії поданого позивачем договору № 22.03.2025- 100002084 від 22.03.2025 року, такий укладено в режимі онлайн шляхом заповнення Відповідачем в електронній формі анкети-згоди клієнта на сайті позивача. Однак разом із позовом Позивачем не надано жодного доказу, що Відповідач здійснив такі дії: 1) зареєструвався в інформаційно-телекомунікаційній системі Кредитодавця; 2) створив в такій системі особистий кабінет; 3) отримав Пропозицію (оферту) та ознайомився із нею; 4) отримав електронне повідомлення від Кредитодавця із одноразовим ідентифікатором; 5) ввів цей одноразовий ідентифікатор в інформаційно-телекомунікаційній системі (сайті) Кредитодавця; 6) використав одноразовий ідентифікатор для підписання (укладення) Кредитного договору № 22.03.2025- 100002084 від 22.03.2025 року. Зокрема у позові Позивач не вказує, яким чином був надісланий та отриманий Відповідачем такий ідентифікатор: СМС-повідомлення, певний месенджер тощо. Вважає, що позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Тому, наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом (копією електронного документу), оскільки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належним доказом укладення договору. Щодо отримання Відповідачем коштів в кредит, зазначає що Позивачем не додано до позовної заяви жодного доказу, який би свідчив про отримання Відповідачем коштів. Позивач, у позовній заяві посилається на лист від ТОВ «Універсальні платіжні рішення». Вказаний лист не відповідає вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", та й взагалі, Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" не передбачено такого первинного облікового бухгалтерського документу як «лист», а отже є неналежним та недопустимим доказом, який суд не повинен приймати до уваги. Звертає увагу суду, що у вказаному листі відсутня будь-яка інформація, яка б давала можливість ідентифікувати особу, яка, нібито отримала кошти, як то ПІБ, ІПН. Матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті договору, саме Відповідачеві, як і доказів належності відповідачу номера телефону, на який був направлений цифровий ідентифікатор. Позивачем також не надано до позовної заяви і доказів існування будь-яких правовідносин між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яке здійснило переказ коштів на рахунок, який за твердженням позивача належить відповідачу. Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо перерахування коштів від ТОВ «Споживчий центр» як кредитних на рахунки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» для здійснення переказу коштів на виконання вимог договору № 22.03.2025-100002084 від 22.03.2025 року для подальшого переказу їх відповідачу. Також у відзиві вказано, що нарахування неустойки здійснювалося у період дії воєнного стану, що суперечить прикінцевим та перехідним положенням ЦПК України. На підставі наведеного просить у задоволенні позову відмовити. 19 грудня 2025 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі у яких останній зазначає, що Кредитний договір №22.03.2025-100002084 від 22.03.2025 р. було укладено в електронній формі, що відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової. Стороною відповідача документи, що складають Кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий. Саме його було використано відповідачем для підписання Кредитного договору -22.03.2025. Зазначає, що відповідач не заперечує, що відповідний засіб зв`язку належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Крім того, для підтвердження укладення електронного кредитного договору від 22.03.2025 року № 22.03.2025-100002084 з ТОВ «Споживчий центр» додається Довідка, що підтверджує факт надсилання одноразових ідентифікаторів на номер телефону, що передбачений у заявці договору. Представник позивача зазначає, що видача кредитних коштів відповідачу підтверджується квитанцією від 22.03.2025р., що наявна в матеріалах справи, яка є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», а відтак належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Отже, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет еквайрингу, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, чим позивач виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. У зв`язку з наведеним, квитанція від 22.03.2025 про перерахування коштів, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором. Наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, сторона відповідача не надала до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку, який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача. Відтак, відповідач заперечуючи факт отримання грошових коштів, не надав виписку з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період по цим рахункам. Щодо ідентифікації відповідача під час укладання договору, зазначає, що під час укладення кредитного договору було проведено ідентифікацію через систему BankID. Представник позивача у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про дату та час судового засідання, згідно із позовною заявою просить справу розглядати за відсутності позивача та його представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про дату та час судового засідання шляхом направлення судової повістки в його електронний кабінет. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частини 1, 2 ст.509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19 та від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з виконанням кредитного договору, та регулюються главою 71 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі за текстом Закон), згідно зі ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що 22.03.2025 року [PERSON] підписано пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферти) №22.03.2025-100002084 , заявку та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору, що є невід`ємною частиною договору, які підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е981. Відповідно до п.2.2 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) електронний кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), розміщена на веб-сайті кредитодавця у загальному доступі, а також у особистому кабінеті позичальника на веб-сайті кредитодавця; заявка сформована на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті. Згідно з п. 3.1 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) за цим договором кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти, комісію. Кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах, які встановлюються у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти (п.3.3 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти)). Відповідно до п.4.1 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 5355-16ХХ-ХХХХ-9023. Відповідно до п.п. 1-4 заявки, позичальнику надається кредит у розмірі 12000 грн строком на 217 днів з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту 24.10.2025. П.5 заявки передбачено, що продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування/строку виплати кредиту /строку договору не передбачена. Згідно з п. п. 6, 7 заявки, процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом перших трьох чергових періодів. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,5% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Пунктом 8 заявки передбачено, що комісія, пов`язана з наданням кредиту становить 9% від суми кредиту та дорівнює 1080 грн. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості 1080 грн у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. (п.9) Відповідно до п. 12,13 денна процентна ставка загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0,84% = (21840/12000)/217?100%. Проценти (економічна сутність плата за користування кредитом) розраховуються шляхом множення всієї суми кредиту (включаючи всі транші) (залишку від всієї суми кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді. Пунктом 14 заявки передбачено графік платежів. Відповідно до п. 17 заявки, неустойка 180 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. 22.03.2025 року відповідач [PERSON] акцептував пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) №22.03.2025-100002084 від 22.03.2025, з якою попередньо уважно ознайомився, про що свідчить його електронний підпис [NUMBER] , проставлений у відповіді позичальника про прийняття пропозиції кредитного договору (кредитної лінії) №22.03.2025-100002084 від 22.03.2025. Також до позову додано Паспорт споживчого кредиту, який також містить умови кредитування та підписаний [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора А981. 04 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» - платіжна установа було укладено договір про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2. Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» листом Вих.№1-1911 від 19.11.2025 року повідомило ТОВ «Споживчий Центр», що ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Також зі змісту вказаного листа установлено, що між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та позивачем укладено договір на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 року. Відповідно до зазначеного договору 22.03.2025 року о 17 год. 41 хв. було здійснено переказ за договором № 22.03.2025-100002084 на картку № 5355161160839023 в сумі 12000 грн. Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 22.03.2025-100002084 від 22 березня 2025 року у відповідача [PERSON] за Договором виникла заборгованість в сумі 39840 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 12000 грн, процентами 18600 грн, комісією за надання кредиту 1080 грн, комісією за обслуговування кредиту 2160 грн та неустойкою 6000 грн. Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису) договір між відповідачем та кредитором не було б укладено. Між тим суд звертає увагу на наступне. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підтвердження перерахування відповідачу [PERSON] кредитних коштів у розмірі 12000 грн, позивачем надано лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» Вих. № 1-1911 від 19.11.2025 року, відповідно якого ТОВ «Універсальні платіжні рішення» перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 22.03.2025 17:41:04 на суму 12000,00 (дванадцять тисяч гривень 00 копійок) грн, номер картки [NUMBER] , номер транзакції в системі іРау.uа - 688201253, призначення платежу: Видача за договором кредиту №22.03.2025-100002084. Судом встановлено, що відповідач заперечує факт отримання ним кредитних коштів. Згідно з умовами Договору кредит надається клієнту в безготівковій формі на рахунок клієнта за реквізитами платіжної картки - № 5355-16ХХ-ХХХХ-9023. Відповідно до підпунктів 1.1.1. та 1.1.2. пункту 1.1. договору про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 04 січня 2024 року платіжна установа приймає на себе зобов`язання надати торговцю послуги з переказу коштів без відкриття рахунку, а саме: здійснювати від імені торговця прийом на розрахунковий рахунок платіжної установи безготівкових платежів споживачів, що звертаються до платіжної установи з метою здійснення переказу коштів в якості оплати торговцю вартості його товарів, робіт або послуг, та виконувати платіжні операції з переказу торговцю отриманих від споживачів платежів в порядку, в розмірі та у строки, передбачені цим договором; та/або виконувати платіжні операції з переказу споживачам виплат в порядку, в розмірі та у строки, передбачені цим договором. Згідно з підпунктами 2.1.1. та 2.1.2. пункту 2.1. цього договору платіжна установа зобов`язана приймати на власний рахунок платежі та/або виплати та здійснювати переказ торговцю/споживачам належним їм коштів, в порядку та на умовах, визначених цим договором з дотриманням норм чинного законодавства, а також правил та регламентів платіжних систем; приймати до виконання платіжну інструкцію торговця на здійснення виплати за умови, що така платіжна інструкція містить необхідну інформацію для здійснення переказу коштів (інформацію, що супроводжує платіжну операцію), визначену чинним законодавством України та за умови відсутності підстав для відмови в її прийнятті. Платіжна установа зобов`язана здійснювати переказ виплати споживачу та забезпечувати відображення (забезпечити передачу інформації згідно з правилами та регламентами платіжної системи для відображення банком, що обслуговує рахунок споживача) на рахунку споживача виплати негайно після отримання від торговця відомостей про виплату засобами протоколу обміну (пункт 4.3 від 04 січня 2024 року). Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Згідно з частиною третьою статті 13 цього закону продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку. Крім того Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури. Главою 3 Розділу 4 цього закону визначено порядок виконання платіжних операцій. Так, статтями 39, 40 даного закону визначено, що положення цієї глави застосовуються до платіжних операцій, що виконуються на території України, у тому числі до тих, що розпочинаються або завершуються на території України. Форма та порядок надання платіжної інструкції визначаються в договорі між користувачем та надавачем платіжних послуг, якщо інше не передбачено законодавством. Платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції. Зазначена ініціатором у платіжній інструкції інформація має передаватися без змін незалежно від залучення до виконання платіжної операції надавачів платіжних послуг, задіяних як посередники, комерційні агенти, чи використання платіжних систем. Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію або відмовляє у її прийнятті в порядку, визначеному цим Законом. Платіжна інструкція може бути відкликана в порядку, визначеному цим Законом. Надавач платіжних послуг зобов`язаний забезпечити фіксування в операційно-обліковій системі дати і часу надходження платіжної інструкції, прийняття її до виконання (або відмови в її прийнятті), виконання платіжної інструкції. Національний банк України у своїх нормативно-правових актах визначає обов`язкові реквізити платіжних інструкцій, особливості їх оформлення, захисту, прийняття до виконання. Однак платіжної інструкції, квитанції або іншого документу, що підтверджує факт перерахування коштів відповідачу та отримання їх [PERSON] , який мав бути сформований відповідно до вищезазначених умов договору про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 04 січня 2024 року, стороною позивача надано не було. Наданий позивачем лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення», в якому зазначено, що 22 березня 2025 року о 17 год. 41 хв. було здійснено переказ за договором № 22.03.2025-100002084 на картку № 5355161160839023 в сумі 12000,00 грн, не є належним підтвердженням про перерахування кредитних коштів у розумінні Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про платіжні послуги». Суд критично оцінює даний лист, адже останній не є первинним розрахунковим документом, він не містить даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу коштів на картковий рахунок, який належить відповідачу. Також суд зазначає, що позивач у відповіді на відзив вказував, що факт перерахування кредитних коштів [PERSON] підтверджується квитанцією від 22 березня 2025 року, проте даної квитанції суду надано не було. Із наведеного слідує, що саме по собі підписання цього договору не є підтвердженням перерахування коштів за його умовами та не доводить факту видачі (перерахування) позичальнику кредитних коштів. Окрім того суд звертає увагу на наступне. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки тощо. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операції і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок та ін. Тобто банківська виписка про стан рахунку є належним та допустимим доказом. Позивач, у свою чергу, виписку по рахунку відповідача не надав, клопотань про її витребування від відповідної банківської установи не заявляв. З цих підстав суд вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, у якому зазначена сума кредиту не може поза розумним сумнівом доводити указану обставину. Положеннями статті 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до частини четвертої статті 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Суд звертає увагу, що згідно з частиною першою статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Однак клопотань про витребування доказів на підтвердження, зокрема факту перерахування коштів відповідачу чи щодо розміру заборгованості від позивача до суду не надходило. Правилами статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). Так, у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У той же час належних доказів на підтвердження виконання кредитором умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів позивачем надано не було. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача та факт фактичного користування кредитними коштами відповідачем. Зважаючи на викладене, ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів отримання позичальником [PERSON] кредитних коштів, якими зокрема могли бути платіжні інструкції, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача та залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed