Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача ТОВ «ВІН ФІНАНС» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № L1630452 від 26.10.2018 року у розмірі 12 245 грн 35 коп та понесених судових витрат. Заявлені вимоги обґрунтовують тим, що 26.10.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії №L1630452 у електронній формі. В інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Дінеро» присвоєно номер договору № L1630452, паралельно з номером договору №АG8417835, який зазначений в документах (на сайті) кредитора. Первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу позичальник не виконала умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість у загальному розмірі 8268 грн 33 коп, яка складалась з тіла кредиту - 6250 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 159 грн, штрафів - 3062 грн 50 коп, комісії - 546,00 грн. 01.07.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги № 01072019, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги, у тому числі, і за договором кредитної лінії №L1630452, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора відносно відповідача. Згідно детального розрахунку загальний розмір заборгованості станом на 01.07.2019, становив - 8268 грн 33 коп, що складається з тіла кредиту - 6250 грн 00 коп, заборгованості по відсотках за користування кредитом - 159 грн 00 коп, штрафу - 3062 грн 50 коп, та комісії - 546 грн 00 коп. 25.07.2024 на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування товариства на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Оскільки відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів і комісії, виникла заборгованість перед новим кредитором - ТОВ «ВІН ФІНАНС», яка становить - 12245 грн 35 коп, з яких, окрім заборгованості за кредитним договором у розмірі - 8268 грн 33 коп, ТОВ «ВІН ФІНАНС» нараховано 3% річних у розмірі - 743 грн 47 коп та інфляційні втрати у розмірі - 3233 грн 55 коп. Окрім того, позивач просить поновити строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № L1630452 від 26.10.2018, посилаючись на те, що у відповідності до пункту 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України строки звернення до суду з позовом продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому строк на звернення до суду із позовною заявою, який настав під час дії обмежень карантинного характеру, має бути продовженим. Також позивач вказує, що введення в Україні режиму воєнного стану 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальше продовження режиму воєнного стану є об`єктивною та поважною причиною пропуску процесуальних строків, встановлених законом та судом. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 27.05.2025 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.07.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Новика М.С. надійшов відзив, згідно якого у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі у зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Вказує, що згідно Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії № AG 8417835 між ТОВ ФК «ДІНЕРО» та [PERSON] були погоджені умови щодо відкриття кредитної лінії на суму 6250 грн, однак в позовній заяві заявлена вимога про стягнення 12245,35 грн, з яких: 8268,33 грн - тіло кредиту, 3233,55 грн - суми інфляційних втрат, 743,47 грн - 3% річних. Тоді, як в розрахунку заборгованості загальна заборгованість становить 10017, 50 грн, з яких 6250,00 грн - тіло кредиту, 159,00 грн - відсотки, 3062,50 грн - штрафи та пеня, 546,00 грн - комісія за підготовку та направлення документів/повідомлень у зв`язку з простроченою сумою заборгованості. При цьому у виписці з рахунку станом на 01.07.2019 вказана загальна сума заборгованості також на рівні 10017,50 грн. Таким чином, вимоги позовної заяви не співпадають із сумами заборгованості, які надані стороною позивача у власному розрахунку заборгованості та деталізованій виписці по рахунку, що ставить під сумнів правомірність заявлених позовних вимог, які не підкріплені бодай якимось розрахунком боргу в сумі 12245,35 грн. Вказує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі документи, які передбачені ст.ст. 22, 25 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 13 ЗУ «Про електронну комерцію», які підтверджують ініціювання переказу первісним кредитором кредитних коштів на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним. Надана довідка про ідентифікацію не містять відомості про банківську карту відкриту на ім`я відповідача на яку могло бути здійснено переказ грошових коштів. Окрім того, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Таким чином, нарахування та стягнення інфляційних втрат, 3% річних, штрафів та пені в умовах воєнного стану не допускається, а відповідач/боржник звільняється від відповідальності в цій частині заявленого позову. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. З клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Відповідач та її представник - адвокат Новик М.С. у судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. З клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертались. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що згідно паспорту споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Стандартизована форма), ТОФ «ФК «Дінеро» надає споживачу кредит у виді відкриття кредитної лінії, безготівковим шляхом на споживчі потреби, ліміт кредиту 6250 грн, строк кредитування - короткостроковий кредит з терміном оплати від 7 до 30 днів, з фіксованою процентною ставкою 0,67 % день, 241,07 % річних, загальні витрати за кредитом 624 грн, орієнтовна загальна вартість кредиту 4074 грн (а.с.19). На підтвердження укладення між ТОФ «ФК «Дінеро» та [PERSON] кредитного договору позивачем долучено Загальні умови договору кредитної лінії. Згідно спеціальних умов для короткострокового кредиту до договору кредитної лінії № АG 8417835 між ТОВ «ФК «Дінеро» та [PERSON] узгоджено умови договору кредитної лінії, а саме ліміт кредитної лінії - 6250 грн, сума кредиту 2800 грн, відсоткова ставка в день - 0,65%, комісія за підготовку та направлення документів/повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю в день - 42 грн, потенційний ліміт кредитної лінії 20000 грн, надана сума кредиту 2800 грн, загальна сума кредиту - 2800 грн, реальна річна відсоткова ставка - 241,07%, дата повного погашення 25.11.2018, штраф, якщо є - 50% (а.с.18). Згідно Спеціальних умов договору позики № АG 8417835, ТОВ «ФК «Дінеро» та [PERSON] уклали цей договір позики та домовили про надання позики у сумі 2 800 грн, з комісією за підготовку та направлення документів/повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю 546 грн, пеня 1,5%, дата виплати 25.11.2018 (а.с. 20). Додатковою угодою № АМ3772881 від 29.10.2018 до спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № АG 8417835 було збільшено суму кредиту до 3450 грн, збільшено відсоткову ставку в день до 0,67%, реальна річна відсоткова ставка 241,07%, а також визначено нову дату повного погашення кредиту 06.12.2018 (а.с. 21 зворот - 22). Додатковою угодою № АМ3772881 від 29.10.2018 до спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № АG 8417835 визначено нову дату повного погашення кредиту 03.02.2019 (а.с. 20 зворот - 21). Додатковою угодою № АМ3772881 від 29.10.2018 до спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № АG 8417835 визначено нову дату повного погашення кредиту 10.02.2019 (а.с. 22 зворот - 23). У вищевказаних документах зазначено, реквізити: позичальник (електронний підпис). Згідно довідки про ідентифікацію, ТОВ «Дінеро» було ідентифіковано особу позичальника [PERSON] , також вказано номер договору AG8417835, номер договору в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця L1630452, надана сума кредиту 6250 грн. Зазначено, що прийняття та підтвердження умов договору, його підписання позичальником, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (otp-пароль) (а.с.48). Згідно розрахунку заборгованості за договором № АG 8417835 (L1630452) від 26.10.2018 за період 26.10.2018 - 01.07.2019 ТОВ "ДІНЕРО" станом на 19.03.2025 та виписки з рахунку за період 26.10.2018 - 01.07.2019 за договором № АG 8417835 (L1630452) від 26.10.2018 ТОВ "ДІНЕРО" станом на 01.07.2019 виникла заборгованость у загальному розмірі 10017 грн 50 коп, яка складається з тіла кредиту в розмірі 6250 грн, заборгованості за процентами - 159 грн, штраф/пеня - 3062 грн 50 коп, комісії - 546 грн (а.с. 27, 29 - 31). 01.07.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» (Кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги №01072019, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» передає (відступає) новому кредиторові ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрах боржників, укладеними між Кредитором і боржниками (Портфель заборгованості) (а.с. 35-40). Згідно Реєстру боржників від 01.07.2019 до Договору відступлення прав вимоги №01072019 від 01.07.2019 та Акту прийому передачі реєстру боржників ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» передала (відступила) новому кредиторові ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», а ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» прийняла права грошової вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за кредитним договором № L1630452 від 26.10.2018 року в сумі 10080 грн 00 коп (а.с.33-34). У подальшому між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» були укладені Додаткові угоди до Договору відступлення прав вимоги №01072019 від 01.07.2019, а саме: Додаткова угода №1 від 15.07.2019 (а.с.44), Додаткова угода №3 від 24.12.2019 (а.с.41), Додаткова угода № БН від 28.05. 2021 (а.с. 42). 25.07.2024 на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ЄДРПОУ 38750239) протоколом № 1706 вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (ЄДРПОУ 38750239) (а.с. 26). Наказом № 55-к від 25.07.2024 на виконання Протоколу № 1706 від 25 липня 2024 року внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів Товариства (а.с. 25). ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частинами першою, другою статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору невстановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначені Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Суб`єкт електронної комерції суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Цивільного кодексу України). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 243/6552/20, від 09 вересня 2020 року в справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року в справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 та інших. У долучених позивачем до матеріалів позову доказів на підтвердження укладення ТОВ "ДІНЕРО" з відповідачем Договору кредитної лінії № АG 8417835 (L1630452) від 26.10.2018 судом не вбачається наявність на документах, що мають складати договір кредитної лінії, одноразового ідентифікатора, яким відповідач мала би їх підписати (а.с.18-24). Пунктом 2.1.1. загальних умов договору позики визначено, що на порталі позичальник повинен заповнити заяву шляхом введення необхідної суми позики та терміну оплати, а також завантажити інші дані та документи, що вимагаються. Також, якщо буде використовуватись електронний платіж, посилання на постачальника таких послуг повинно відкриватися у полі, в якому позичальник повинен ввести дані про свою платіжну картку. Також, згідно п.3.3.4, подаючи заяву, позичальник визнає та підтверджує, що вся переддоговірна інформація та суттєві умови договору стосовно надання та погашення позики були надані позичальнику на порталі в якості Пропозиції, Загальних умов позики та Політики конфіденційності, позичальник підтвердив і погоджується з умовами кожного положення з вищевказаних документів, а також договору (а.с. 23 зворот). Однак, всупереч наведеним Загальним умовам договору позики, позивачем не надано належним чином підписаної заяви позичальника, яка мала бути подана ним кредитору на порталі щодо ознайомлення з Політикою конфіденційності, Паспортом споживчого кредиту, Загальними умовами договору кредитної лінії та Пропозицією кредитора щодо Спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії, що мали бути надіслані відповідачу для ознайомлення та погодження через Особистий кабінет на порталі. Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до положень ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України). Згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст. 12, ст. 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 755/2284/16-ц. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, він повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. За розрахунком, наданим позивачем, у відповідача існує заборгованість у сумі 8268 грн 33 коп, що складається з тіла кредиту - 6250 грн 00 коп, заборгованості по відсотках за користування кредитом - 159 грн 00 коп, штрафу - 3062 грн 50 коп, та комісії - 546 грн 00 коп. Також, позивачем ТОВ «ВІН ФІНАНС» нараховано 3% річних у розмірі - 743 грн 47 коп та інфляційні втрати у розмірі - 3233 грн 55 коп. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частинами першою, п`ятою, шостою та сьомою статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, обов`язок доведення обставин, на які посилаються сторони як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року в справі № 334/3056/15 вказав, що в справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Позивач не надав суду жодних належних доказів, які б підтверджували виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» умов договору та додаткових угод до нього щодо надання кредитних коштів відповідачу. 10.11.2025 ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова задоволено клопотання позивача та витребувано докази, зокрема інформацію: чи є номер телефону [NUMBER] фінансовим номером телефону за рахунком, що належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; та про перерахування коштів у загальній сумі 6250,00 грн на рахунок, що належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , через транзакцію 26.10.2019 - 2800,00 грн, 29.10.2018 - 3450 грн (а.с. 76-77). З відповіді АТ «ТАСКОМБАНК» № 391/47.7.-БТ від 19.01.2026 убачається, що вказаний в ухвалі суду номер телефону не є фінансовим номером телефону [PERSON] ; зарахування коштів у загальній сумі 6250,00 грн на рахунок, що належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , через транзакцію 26.10.2019 - 2800,00 грн, 29.10.2018 - 3450 грн, - відсутні (а.с. 84). Отже, за встановлених обставин, аналізуючи сукупність наданих у справі доказів, суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодних доказів надання відповідачу кредитних коштів у заявленому розмірі, як і доказів того, яким чином ці кошти були йому надані (відсутня інформація щодо наявності банківської картки, на яку міг бути виконаний переказ чи інформації щодо зарахування цих коштів на належний відповідачу банківський рахунок) на виконання умов договору кредитної лінії № L1630452 від 26.10.2018. Суд констатує, що в позовній заяві міститься розрахунок інфляційних та інших втрат, санкцій до договору кредитної лінії № L1630452 від 26.10.2018. Однак, розрахунок заборгованості, на який посилався позивач у позові, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже не є належним доказом наявності заборгованості. Доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості за договором, виписка з рахунку та довідка про ідентифікацію не є доказами надання відповідачеві кредитних коштів, оскільки вони є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Вказані висновки суду ґрунтуються на правових позиціях викладених Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року в справі № 755/18920/18 та від 13 травня 2020 року в справі№ 219/1704/17. Виходячи з наведеного, за встановлених обставин, законних підстав для задоволення позову суд не знаходить. Щодо поновлення строку позивачу для звернення з цим позовом до суду, про що він заявляв клопотання у позовній заяві, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з вимогами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої розпочинається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу, що набрали чинності 20 квітня 2020 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин. Також, згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введенного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. З урахуванням вказаних положень, строк для звернення до суду позивачем не пропущений, тому він поновленню не підлягає. До того ж, суд не застосовує позовну давність, відмовляючи у задоволенні позову посуті. V. Розподіл судових витрат Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України). У зв`язку із тим, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати несе позивач. На підставі викладеного, ст.ст. 512, 514, 516, 517, 526, 527, 610-612, 627-629, 638, 1046, 1054, 1077, 1078 ЦК України,

Outcome: dismissed