Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

22.10.2025 року позивачка звернулася до суду із позовом, покликаючись на те, що 21.09.2012 вона зареєструвала шлюб з відповідачем, у якому в них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу є те, що у них з чоловіком відсутні спільні інтереси, вони давно живуть порізно, в них немає спільних планів на майбутнє, фактично сім`я розпалася. Станом на сьогодні їхні діти проживають разом з нею, відповідач фінансово не допомагає, аліментів на утримання дітей не сплачує. Просила суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 21.09.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Южненського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 149, стягувати з [PERSON] аліменти в її користь на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22.10.2025 і до досягнення дітьми повноліття. Позивач в судове засідання не з`явилася, від її представника надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судове засідання не з`явився. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу. Дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних міркувань. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Водночас принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі. Так, згідно з ч.ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування, зокрема, до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. У відповідності до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. У свою чергу підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя визначені ст.112 СК України, положеннями якої встановлено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Частиною 2 ст.112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони 21.09.2012 уклали шлюб, який зареєстрували у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Южненського міського управління юстиції Одеської області за актовим записом № 149 (а.с.7). У подружжя двоє спільних дітей [PERSON] , [INFO] (а.с.9), та [PERSON] , [INFO] (а.с.8), які проживають разом з матір`ю як внутрішньо переміщені особи в [ADDRESS] (а.с.11-13). Сімейне життя у сторін не склалося, сторони спільного господарства не ведуть, зі слів позивачки сімейних відносин як подружжя не підтримують. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та взаємопідтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб, терміну для примирення просить не надавати, а тому суд не вбачає підстав для збереження шлюбу. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому згідно зі ст.112 Сімейного кодексу України є всі підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини що мають істотне значення. Враховуючи зміст ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, її дохід носить стабільний характер (а.с.15-18), відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, зі слів позивача інших утриманців, окрім спільних з нею дітей, не має, протипоказань за станом здоровя до фізичної роботи у нього немає. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а тому є всі підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання його неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Беручи до уваги думку позивача, суд вважає можливим призначити аліменти у частці від доходу відповідача. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги вік дітей, стан здоров`я, вік та матеріальне становище платника аліментів [PERSON] , який є особою працездатного віку, не має на утриманні інших осіб, а також матеріальне становище одержувача аліментів [PERSON] , яка також офіційно працевлаштована, інших утриманців окрім дітей не має. Беручи до уваги усі вищенаведені обставини та враховуючи розмір прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, обоюдний обов`язок батьків утримувати своїх дітей, суд вважає, що [PERSON] спроможний допомагати позивачці в утриманні їхніх малолітніх дітей шляхом сплати щомісяця аліментів в розмірі 1/3 частини із усіх видів його доходів до досягнення дітьми повноліття. Виходячи з вимог ст.430 ЦПК України суд вважає, що слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Також підлягають стягненню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору, виходячи з вимог ст.141 ЦПК України. При цьому судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів підлягає стягненню в Державний бюджет України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору в цій категорії справ. У зв`язку з задоволенням позовної вимоги про розірвання шлюбу сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню в її користь з відповідача. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам положення ч.1 ст.192 СК України, згідно з якою розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Outcome: approved