Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» (далі ТОВ «КОШЕЛЬОК») звернулося до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що 04.08.2021 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та [PERSON] укладено договір № 3489608291-419571 про надання у позику коштів, відповідно до умов якого, банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 5950 грн., а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кредит на умовах встановлених договором та графіком платежів. Оскільки, [PERSON] на порушення умов договору, свої зобов`язання щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та сплатити відсотків не виконує, за ним утворилася заборгованість на загальну суму 20 468 грн., яка складається із заборгованості за сумою кредиту 5 950 грн. та заборгованості за відсотками 14 518 грн., яку позивач, просив стягнути з нього, а також витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (виклику) сторін. Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2025 року було відкрито провадження по справі яку призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач будучі належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив. Втім, в матеріалах справи міститься заява представника позивача Гурського Г.Ю. про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] будучі належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився. Втім, від останнього до суду надійшли письмові пояснення відповідно до яких, вимоги позивача не визнає, оскільки позивач не надав доказів укладення договору, зокрема підтвердження отримання та використання ним одноразового ідентифікатора для підписання електронної угоди, що робить договір неукладеним. Навіть за умови гіпотетичного існування договору, нараховані відсотки в розмірі 14 518 грн. є безпідставними через неясність та суперечливість умов про автоматичне продовження строку та підвищення ставки, які відповідно до принципу contra proferentem тлумачиться виключно проти позивача, який склав текст договору. За наведених обставин, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову, а розгляд справи провести у його відсутності. За наведених обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, згідно ч.5 ст.279 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, слід зазначити про наступне. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 04 серпня 2021 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та [PERSON] укладено договір №3489608291-419571 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». За умовами п.1.1 Договору ТОВ « КОШЕЛЬОК » надає позичальнику грошові кошти в розмірі 5950 грн. на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених Договором. Кредит надається строком на 23 дні. (п.2.1 Договору). Зі змісту Договору вбачається, що між сторонами узгоджений графік повернення кредиту (п.3.3 Договору). Умови кредитування, серед іншого, відображені й в паспорті споживчого кредиту. Договір містить повну інформацію щодо особи позичальника, його персональні дані, номер мобільного телефону, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор в якості аналога власноручного підпису позичальника. Як вбачається з листа ТАСКОМБАНК від 16.06.2025 року, 08.04.2021 року о 13:44:10 ТОВ «КОШЕЛЬОК» було здійснено переказ грошових коштів на картковий рахунок № [NUMBER] на суму 5950 грн. На підтвердження вищевказаного, платіжною системою «ТОВ «ТАС ЛІНК» надано повідомлення, що 08.04.2021 була проведена успішна транзакція про зарахування коштів на картку № [NUMBER] в сумі 5950 грн. згідно договору №3489608291-419571. Згідно витребуваної судом з АТ «А-Банк» інформації встановлено, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , на яку було зараховано кошти в сумі 5950 грн. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 24.11.2021 року за відповідачем утворилась заборгованість за договором №3489608291-419571 від 08.04.2021 року на загальну суму 20 468 грн., яка складається із заборгованості за сумою кредиту 5 950 грн. та заборгованості за відсотками 14 518 грн. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.ч.7, 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Ураховуючи вищенаведені положення законодавства, оцінюючи докази наданні позивачем, суд дійшов висновку, що між сторонами була досягнута згода щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема у ТОВ «КОШЕЛЬОК» виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача зобов`язання з повернення кредитних коштів. Доказів внесення коштів на погашення заборгованості відповідачем не надано. Відтак, ураховуючи що позичальник відповідач, отримав та використав кредитні кошти та в обумовлені договорами строки добровільно їх не повернув, то суд знаходить вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості в частині заборгованості щодо тіла кредиту за вказаним кредитним договором обґрунтованою та такою що підлягає до задоволення. Втім, що стосується стягнення заборгованості за відтоками за користування кредитними коштами, то такі вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Визначаючи розмір стягнення з відповідача відсотків в розмірі 14 518 грн., позивач на обґрунтування вказаного розміру, посиланням на погоджений між сторонами п.п. 3.6, 3.7, 3.8 кредитного договору, за якими строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику, переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 календарних днів. З наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 730 процентів річних, що становить 2 проценти в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Проте, суд не може погодитися з аргументами позивача щодо нарахування процентів за кредитним договором відповідно до п.п. 3.6, 3.7, 3.8 з наступних підстав. Суд звертає увагу на те, що заявлений позивачем строк користування кредитом складає 23 календарних дні з дня надання кредиту. При цьому, відсотки за користування кредитом ТОВ «КОШЕЛЬОК» нараховано позичальнику, виходячи зі строку кредитування з 04.08.2021 року по 24.11.2021 року. Матеріалами справи встановлено, що укладаючи з ТОВ «КОШЕЛЬОК» договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, відповідач скористався належною первісному кредитору інформаційно-телекомунікаційною системою, де йому надано можливість самостійно обрати «суму кредиту», «термін» (строк кредитування) згідно з Алгоритмом дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «КОШЕЛЬОК» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору. Отже, судом встановлено, що кредит було надано відповідачу строком на 23 днів з дати підписання договору. Відповідно до пункту 2.2 договору сторони погодили, що встановлений в п.2.1 Договору строк Лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом здійснення оплати протягом Лояльного періоду всіх фактично нарахованих процентів. За умовами Графіку розрахунків вбачається, що грошові кошти були надані відповідачу на період з 04.08.2021 року по 26.08.2021 року; сума кредиту складає 5950 грн.; проценти за користування кредитом становлять 2737 грн., загальна вартість кредиту 8687 грн. Згідно умов паспорта споживчого кредиту від 04.08.2021 року, сума кредиту становить 5950 грн. Строк кредитування 23 дні. Загальні витрати за кредитом 2737 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк кредитування 8687 грн. В той же час згідно з п. 3.6 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Лояльного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії Кредитної лінії (продовження загального строку дії Договору). Судом встановлено, то підтверджується матеріалами справи, що протягом «Лояльного періоду» (23-денного) відповідачем не вчинялися жодні дії, які би свідчили про продовження строку кредитних правовідносин із позичальником. Зміст розрахунку заборгованості наданого позивачем свідчить про те, що попри визначення Лояльного періоду у 23 дні, після спливу вказаного терміну (23 днів), позивачем було нараховані проценти за користування кредитними коштами у розмірі що декілька разів (два і більше) перевищили заборгованість за наданим кредитом. Відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно частин третьої, четвертої статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Зазначення в договорі позики № 3489608291-419571 від 04.08.2021 двох різних строків дії (23 календарних дні за п. 2.1 та 113 календарних днів за п. 3.6 з урахуванням лояльного періоду й продовження строку) та відповідних процентних ставок створює неоднозначність і призводить до різного тлумачення та розуміння умов договору сторонами, зокрема позичальником. Оскільки положення договору не дозволяють однозначно визначити справжній зміст умови щодо строку його дії та застосовуваної процентної ставки, слід застосовувати правило тлумачення «contra proferentem», відповідно до якого неоднозначні чи суперечливі умови тлумачаться на користь сторони, яка їх не формулювала (тобто проти кредитора як сторони, що склала текст договору). Більше того, кредит в сумі 5950 грн. надавався в строк 23 днів, а нарахування за межами вказаного періоду є мірою цивільно-правової відповідальності згідно статті 625 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження №61-8829сво21) зазначено, що: «Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party). Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі №613/1436/17). Як зазначено вище, позивач, нараховуючи заборгованість за кредитом, виходив з іншого строку кредитування (більше 23 днів пункт 3.7 кредитного договору) та збільшеної процентної ставки ніж передбаченої у пункті 3.8 кредитного договору, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин. Крім того, зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування та процентних ставок призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem), а тому суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором після закінчення строку дії кредитного договору. В цьому випадку, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статі 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). Як зазначено, п. 3.7 Договору, зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного Періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного Періоду. В додатку №1 до договору, який є невід`ємною частиною, визначено графік погашення строком до 26.08.2021 року. Інші умови, зокрема період продовження строку користування кредитом не визначено. Таким чином продовження строку кредитування на 90 днів фактично визначено кредитодавцем в односторонньому порядку, що суперечить законодавству. Враховуючи наведене, суд вважає, що починаючи з 26.08.2021 року в ТОВ «КОШЕЛЬОК», як кредитодавця, відсутнє право нараховувати проценти за кредитним договором. З огляду на встановлені обставини, вимоги позивача в частині нарахованих відсотків підлягають частковому задоволенню, а саме у сумі 2737 грн. (5950 грн ? 2% ? 100 ? 23 дні). Відтак, із відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання коштів у позику №3489608291-419571 від 04.08.2021 року підлягає стягненню усього 8 687 грн., яка складається із заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5950 грн. та заборгованості за нарахованими процентами у сумі 2737 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. За ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог. Так, з договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2025 року вбачається, що адвокатом Гурським Г.Ю. надається ТОВ «КОШЕЛЬОК» правова допомога. За змістом Додатку до договору про надання правової допомоги, адвокатом Гурським Г.Ю. наведено перелік наданих юридичних послуг та їх вартість щодо вирішення спору про стягнення заборгованості з [PERSON] , загальна сума яких становить 10 000 грн. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial