Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач-відповідач) 21.11.2024 звернулась в суд з позовом до [PERSON] (надалі відповідач-позивач), у якому з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог від 11.06.2025, просить припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] ; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 806 725,00 грн., як компенсацію вартості частини квартири [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування заявлених вимог позивач-відповідач вказує на те, що з 25.09.2021 року вона перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі під час якого сторонами на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 26.11.2021 (надалі спірний договір) придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] . Вказала, що на момент укладення спірного договору, [PERSON] подано нотаріусу нотаріально-посвідчену заяву про згоду на придбання відповідачем нерухомого майна за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя. Шлюбні відносини між сторонами припинились, спірною квартирою на даний час фактично володіє та користується [PERSON] . Вказала, що згоди щодо користування та розпорядження квартирою між сторонами не досягнуто. Оскільки спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу за згодою позивача-відповідача, а тому, даний об`єкт нерухомості слід вважати спільним майном подружжя у якому належить кожному із них по його частині. Позивач-відповідач, як співвласник майна, відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, як неподільну річ, на користь [PERSON] , із отриманням грошової компенсації, яку просить стягнути із останнього, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на вказаний об`єкт нерухомості. Ухвалою судді від 26.11.2024 у даній справі відкрито провадження та ухвалено проводити її розгляд за правилами загального провадження. Представник [PERSON] адвокат Дмитренко В.П. 15.01.2025 через систему «Електронний Суд» подав суду відзив на первісний позов у якому сторона відповідача-позивача вважає, що слід частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] на суму 12016,88 грн. Серед іншого зазначив, що відповідачпозивач не погоджується із твердженням [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Так, звертає увагу суду на те, що 22.04.2020 [PERSON] укладено з ПрАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» договір №ПМО-214 про бронювання (резервування) квартири, предметом якого, є бронювання (резервування) за [PERSON] вказаної квартири та передачу її у власність [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу на умовах, визначених договором № ПМО-214. Вказав, що 22.04.2020 року на виконання договору № ПМО-214, [PERSON] сплачено 769 696,25 грн. на користь ПрАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв». Шлюб між сторонами було зареєстровано 25.09.2021. 01.11.2021 року [PERSON] здійснив доплату на користь ПрАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» за 1,95 кв.м. в сумі 24 033,75 грн., яку слід вважати спільним майном подружжя. Стверджує про те, що позивачу-відповідачу достеменно відомо, що кошти у розмірі 769 696,25 грн., сплачені [PERSON] на виконання договору № ПМО-214 за незавершену будівництвом квартиру [ADDRESS] , а тому, не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки належали останньому до укладення шлюбу на праві особистої власності. Вважає, що кошти у розмірі 24 033,75 грн, сплачені [PERSON] 01.11.2021 під час перебування у шлюбі можуть вважатися спільною сумісною власністю подружжя, відтак [PERSON] може належати лише 12 016,88 грн., із розрахунку 24 033,75 грн./2. Адвокат Ленько Р.І. в інтересах [PERSON] через систему «Електронний суд» 20.01.2025 подав суду відповідь на відзив, у якому вважає доводи (заперечення) представника [PERSON] адвоката Дмитренка В.П., надані у відзиві на первісний позов безпідставними. Вважає, що договір про бронювання квартири №ПМО-214 за своєю правовою природою є попереднім договором, відтак, майнові права на майно, яке буде предметом основного договору, не виникають. Також, вважає, що платежі, передбачені умовами договору про бронювання є забезпеченням виконання зобов`язання, а не платою за нерухоме майно. Представник [PERSON] адвокат Дмитренко В.П. через систему «Електронний Суд» 24.01.2025 подав суду заперечення на відповідь на відзив, які по своїй суті, є аналогічними змісту, що викладені ним у відзиві на первісний позов. Крім цього, адвокат Дмитренко В.П. в інтересах [PERSON] через систему «Електронний суд» 16.01.2025, у межах строку для подачі відзиву, звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Компанія управління активами «Національний резерв» (надалі ПрАТ КУА «Національний резерв») про визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу квартири в частині віднесення коштів до спільної сумісної власності подружжя, у якому просить пункт 1.8 статті 1 договору купівлі-продажу квартири, укладеного 26 листопада 2021 року між Приватним акціонерним товариством «Компанія з управління активами «Національний резерв» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Шонь Ю.М., за реєстровим номером 2762, щодо купівлі [PERSON] нерухомого майна, що є предметом цього договору, за кошти, розмір яких, згідно абзацу першого пункту 2.1 статті 2 цього Договору, становить 793 730 грн. без ПДВ, що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати недійсним, у частині віднесення із цих коштів до спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] суми у розмірі 769 696,25 грн. В обґрунтування заявлених вимог, відповідач-позивач вказує на те, що 22.04.2020 року [PERSON] укладено з ПрАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» договір №ПМО-214 про бронювання (резервування) квартири, предметом якого, є бронювання (резервування) ПрАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» за [PERSON] квартири [ADDRESS] , проектною загальною площею 62,45 кв.м., проектною житловою площею 29,40 кв.м., та передача її у власність [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу на умовах, визначених договором № ПМО-214. 22.04.2020 року на виконання договору № ПМО-214, [PERSON] за платіжним дорученням № ТR.14943468.48610.12420 від 22.04.2020 року сплачено 769 696,25 грн. на користь ПрАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв». Шлюб між сторонами зареєстровано 25.09.2021 року. Після реальних обмірів квартири та визначення її реальної загальної площі у розмірі 64,40 кв.м., 01.11.2021 року [PERSON] здійснив доплату за 1,95 кв.м. в сумі 24 033,75 грн. згідно платіжного доручення. 26.11.2021 року між ПрАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири №2762 у пункті 1.8. якого передбачено, що на момент його підписання [PERSON] була подана нотаріусу заява про згоду на купівлю [PERSON] квартири [ADDRESS] за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно абзацу першого п. 2.1 статті 2 вказаного договору, ціна нерухомого майна становить 793 730 грн 00 коп. без ПДВ. Вважає, що пункт 1.8 статті 1 договору № 2762 підлягає визнанню недійсним у частині віднесення із цих коштів до спільної сумісної власності подружжя, оскільки суперечить вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, так як, відповідна сума була сплачена [PERSON] на виконання договору № ПМО-214 22.04.2020 року, тобто до укладення ним шлюбу із [PERSON] . Вважає, що оскільки із загальної суми коштів у розмірі 793 730,00 грн, за яку [PERSON] придбав спірну квартиру під час перебування у шлюбі з [PERSON] , у момент вчинення договору № 2762 сторонами при формулюванні його пункту 1.8 щодо віднесення коштів у розмірі 769 696,25 грн, до спільної сумісної власності подружжя, недодержано вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України, тобто, за якими зміст правочину не може суперечити п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Відтак, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання зазначеного пункту 1.8 статті 1 Договору № 2762 недійсним. Ухвалою від 16.01.2025 судом прийнято зустрічний позов [PERSON] та об`єднано його для розгляду із первісним позовом [PERSON] в одне провадження. Адвокат Ленько Р.І. в інтересах [PERSON] через систему «Електронний суд» 31.01.2025 подав суду відзив на зустрічний позов [PERSON] згідно якого сторона позивача- відповідача позовні вимоги вважає безпідставними. Серед іншого зазначив, що [PERSON] за зустрічним позовом визначає, що на момент укладення договору № 2762, [PERSON] подано нотаріусу заяву про згоду на купівлю [PERSON] спірної квартири за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, яка є одностороннім правочином та є дійсним. Вказав, що зазначення у договорі купівлі-продажу про наявність письмової згоди є фіксацією у договорі факту наявності вчиненого на момент укладення договору одностороннього правочину. Вважає, що формулювання позовної вимоги за зустрічним позовом направлене на внесення змін до правочину, який уже відбувся та підміну фактів, зафіксованих у договорі. Факт наявності згоди одного з подружжя, зафіксованої у договорі купівлі-продажу, виключає застосування до майна, набутого за таким договором, норми п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, що стосується визнання набутого майна особистою приватною власністю подружжя. Суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Вважає, що договір про бронювання, як попередній договір про укладення основного договору договору купівлі-продажу нерухомого майна, який не посвідчений нотаріально, є нікчемним правочином. На підставі наведеного, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Представник [PERSON] адвокат Дмитренко В.П. через систему «Електронний суд» 02.02.2025 подав суду відповідь на відзив на зустрічний позов у якому звернув увагу суду на те, що не додержання вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК, за якою зміст правочину не може суперечити іншим актам цивільного законодавства, у спірних правовідносинах це п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК є підставою для визнання пункту 1.8 статті 1 Договору № 2762 в означеній частині, недійсним. Вказує на те, що на думку сторони відповідача-позивача, [PERSON] не надано суду доказів, які б підтверджували віднесення спірної квартири [ADDRESS] станом на 22.04.2020 (дата укладення договору № ПМО-214) до новоствореного нерухомого майна, відтак не доведено перед судом наявність правових підстав, що договір № ПМО-214, як попередній договір слід вважати нікчемним правочином, з міркувань недотримання при його укладенні нотаріальної форми. Вважає, що наведена обставина не може слугувати підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки вона не спростовує того факту, що саме належні [PERSON] на праві особистої приватної власності кошти у розмірі 769 696,25 грн, були зараховані у рахунок оплати останнім загальної вартості спірної квартири. Звертає увагу суду на те, що у розділі «Загальні умови» договору № 2762, ПрАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» та [PERSON] узгодили, що цей договір укладено на виконання умов договору № ПМО-214. Таким чином, вважає, що оскільки для підтвердження аргументів відзиву від 31.01.2025 про наявність правових підстав, що договір № ПМО-214, як попередній договір слід вважати нікчемним правочином, [PERSON] не зазначено та не подано, а умови розділу «Загальні умови», п. 2.1 ст. 2 Договору № 2762 та законність набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] за рахунок коштів, внесених ним 22.04.2020 та 01.11.2021 на користь ПрАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» на виконання договору № ПМО-214, [PERSON] не оспорюються в суді, відтак вказані умови договору № 2762 є чинними. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача приватне акціонерне товариство «Компанія з управління активами «Національний резерв» письмових пояснень щодо первісного та зустрічного позовів не подавала. 11.02.2025 ухвалою суду у даній справі за клопотанням представника позивача-відповідача [PERSON] адвоката Ленько Р.І. призначено судову оціночно-будівельну експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою судді від 05.05.2025 провадження у даній справі поновлено. 30.07.2025 у даній справі за наслідками проведеного підготовчого судового засідання закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті. Позивач-відповідач [PERSON] та її представник адвокат Ленько Р.І. в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали повністю, з мотивів, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просять суд їх задовольнити. Щодо вимог зустрічного позову заперечили, у його задоволенні просять відмовити з підстав викладених у відзиві на зустрічний позов. У поданій письмовій заяві свідка від 23.07.2025, поданій у порядку ст.93 ЦПК України [PERSON] суду зазначила, що «Точної дати, коли вона познайомилась із [PERSON] не пам`ятає, орієнтовно в 2010 році. Шлюбний договір не укладався. Квартира [ADDRESS] придбана за рахунок коштів, що є її [PERSON] та відповідача [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя. Кошти внесені у момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2021 шляхом зарахування коштів, перерахованих [PERSON] на рахунок продавця ПрАТ «КУА «Національний резерв» за договором №ПМО-214 від 22.04.2020, у рахунок оплати за квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу квартири від 26.11.2021. Тобто, кошти за квартиру [ADDRESS] внесені 26.11.2021. Кошти внесені у спосіб, вказаний вище, (мною [PERSON] та відповідачем [PERSON] ), як подружжям, оскільки відповідачем підписано договір купівлі-продажу квартири від 26.11.2021, а нею написана заява, про яку вказано у пункті 1.8 договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2021. Кошти за квартиру [ADDRESS] внесені ними ( [PERSON] та відповідачем [PERSON] ), як подружжям, шляхом зарахування, перерахованих [PERSON] на рахунок продавця ПрАТ «КУА «Національний резерв» за договором №ПМО-214 від 22.04.2020, коштів у рахунок оплати за квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу квартири від 26.11.2021, у зв`язку із такою домовленістю між нею та відповідачем у порядку розпорядження їх спільними коштами, спільним сімейним бюджетом подружжя, що також підтверджено пунктом 1.8 у сукупності з пунктом 1.7 договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2021 щодо відповідності цього договору інтересам сторін, вільного та усвідомленого волевиявлення, зрозумілості умов договору та їх відповідності дійсній домовленості сторін, спрямованості на реальне настання наслідків, які обумовлені у договорі..». Представник відповідача-позивача [PERSON] адвокат Дмитренко В.П. в судовому засіданні вказав, що сторона [PERSON] первісні позовні вимоги визнає частково на суму 12 086,88 грн. про що зазначено у відзиві на первісний позов. У решті вимог первісного позову просить відмовити з підстав викладених у відзиві на первісний позов та поданих письмових запереченнях на відповідь на відзив. Зустрічний позов [PERSON] підтримав повністю та просить суд його задовольнити з підстав викладених у ньому, а також врахувати обставини викладені ним у відповіді на відзив зустрічного позову. Представник Приватного акціонерного товариства «Компанія управління активами «Національний резерв» в судове засідання не з`явився та про причину неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлялась про місце та час розгляду справи. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив наступні обставини. 22 квітня 2020 року між Приватним акціонерним товариством «Компанія з управління активами «Національний резерв» (Сторона 1) та [PERSON] (Сторона 2) укладено Договір №ПМО-214 про бронювання (резервування) квартири, згідно якого Сторона 1 бронює (резервує) за Стороною 2 об`єкт, яким є квартира [ADDRESS] , проектною загальною площею 62,45 кв.м., проектною житловою площею 29,40 кв.м., та зобов`язується передати Стороні 2 у власність заброньований (зарезервований) об`єкт, шляхом укладання Договору купівлі-продажу на умовах, визначених цим Договором. Як вбачається із копії платіжного доручення № ТR.14943468.48610.12420 від 22 квітня 2020 року, [PERSON] внесено кошти на рахунок ПрАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» 769 696,25 грн., призначення платежу: за бронювання (резервування) квартири [ADDRESS] по договору №ПМО-214 від 22.04.2020 р. 25 вересня 2021 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 25.09.2021 Бродівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Згідно копії квитанції № ТR.14943468.73403.11209 від 01 листопада 2021 року, [PERSON] внесено кошти ПрАТ №КУА «Національний резерв» у розмірі 24 033,75 грн., призначення платежу: за бронювання (резервування) квартири [ADDRESS] по договору №ПМО-214 від 22.04.2020 р. п. 2.10.1. [ADDRESS] . 26 листопада 2021 року, під час перебування сторін у шлюбі, між Приватним акціонерним товариством «Компанія з управління активами «Національний резерв» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено нотаріально-посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу договір купівлі-продажу квартири за реєстровим номером 2762. Як вбачається із «Загальних положень» зазначеного договору, його укладено на виконання умов договору № ПМО-214 про бронювання (резервування) квартири від 22 квітня 2020 року укладеного між Приватним акціонерним товариством «Компанія з управління активами «Національний резерв» та [PERSON] . Згідно п.1.1. вказаного договору купівлі-продажу квартири, Продавець передає, а Покупець, приймає у власність квартиру номер [ADDRESS] (надалі «Нерухоме майно») і сплачує за нього ціну, визначену цим Договором. Відповідно до пункту 1.3 вказаного договору, у власність покупця переходить квартира [ADDRESS] та складається з 2 житлових кімнат, житловою площею 30,2 кв.м., загальною площею 64,4 кв.м. Пунктом 2.1. вказаного договору купівлі-продажу сторони передбачили, що ціна нерухомого майна, що купується Покупцем за цим договором, становить 793 730 грн. 00 коп. без ПДВ. На момент підписання даного договору, грошові кошти, визначені цим пунктом договору, сплачені Покупцем повністю в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Продавця - ПрАТ «КУА «Національний резерв». Зазначена ціна встановлена за згодою Сторін цього Договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. У пункті 1.7 вказаного правочину сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності; укладення цього договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим; умови цього договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін; цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; в тексті цього договору зафіксовані всі істотні умови стовно купівлі-продажу нерухомого майна. Як вбачається із пункту 1.8. вказаного договору купівлі-продажу, на момент підписання цього договору дружиною Покупця [PERSON] подана заява про згоду на купівлю її чоловіком [PERSON] нерухомого майна, що є предметом цього договору, за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя. Справжність її підпису на заяві засвідчено Шонь Ю.М., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 26 листопада 2021 року і зареєстровано у реєстрі за №2761. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 401586256 від 30.10.2024, двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано на праві власності за [PERSON] 26.11.2021 о 12:54:04. Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 04 грудня 2024 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі № 439/2095/24, шлюб між сторонами розірвано. [PERSON] відновлене дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №168/25-22 від 28.04.2025, наданого на виконання ухвали суду від 11.02.2025, дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS] , станом на день проведення обстеження, визначена порівняльним підходом, становить (з заокругленням) 1 613 450 грн. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У статті 61 СК України визначено об`єкти права спільної сумісної власності. Тлумачення статей 60, 61 СК України дає підстави для висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо; вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач. Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. У постанові Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3690/22, ВС виснував, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядженнямайном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Згідно з нормами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши та дослідивши докази надані ними, а також у їх сукупності, вважає, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя слід задовольнити частково. У порядку поділу майна подружжя квартири [ADDRESS] , стягнути із [PERSON] у користь [PERSON] 806 725 грн. 00 коп., як компенсацію вартості частки у зазначеній квартирі, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] . При цьому, задовольняючи позов [PERSON] у цій частині її вимог, суд вважає, що позивачем-відповідачем доведено належність спірної квартири [ADDRESS] до спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін у справі. При цьому, суд відкидає твердження представника [PERSON] про те, що зазначене спірне майно на суму 769 696,25 грн. не належить до спільної сумісної власності подружжя, оскільки було придбане на підставі договору від 22.04.2020 №ПМО-214 про бронювання квартири, укладеного між ПрАТ «КУА Національний резерв» та [PERSON] , до укладення шлюбу із [PERSON] . Так, як уже зазначав вище суд, вказане спірне майно набуте у власність на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2021 року, у період перебування сторін у шлюбі, укладеного між ПрАТ «КУА «Національний резерв» та [PERSON] . При цьому, у пункті 1.8 вказаного договору сторони зазначили, що на момент його підписання дружиною покупця [PERSON] [PERSON] подана заява про згоду на купівлю її чоловіком вказаного нерухомого майна, за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 26.11.2021 року. Суд констатує, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим з подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну вланість, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. Також суд наголошує, що у разі, якщо інший із подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Відтак, суд вважає, що відображення згоди [PERSON] на купівлю, на той час, її чоловіком [PERSON] спірного нерухомого майна вартість якого визначена у договорі у розмірі 793 730 грн. за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя (пункт 1.8), свідчить про його набуття у право спільної сумісної власності подружжя. Також, суд приходить до переконання, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Компанія управління активами «Національний резерв» до [PERSON] про визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу квартири в частині віднесення коштів до спільної сумісної власності подружжя, слід відмовити у повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд вважає, що стороною відповідача-позивача не доведено, що пункт 1.8 спірного правочину, який просить визнати недійсним сторона [PERSON] щодо віднесення коштів у розмірі 769696,25 грн. до спільної сумісної вланості подружжя [PERSON] та [PERSON] суперечить вимогам ч.1 ст.203 ЦК України, а тому в силу вимог ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Так, як уже зазначав суд у пункті 1.7 спірного договору купівлі-продажу квартири, сторони, що його укладали, у тому числі [PERSON] , підтвердили, що укладення даного договору відповідає їх інтересам, його умови зрозумілі та відповідають дійсній домовленості сторін, волевиявлення є вільним та усвідомленим, договір не приховує іншого правочину та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, у його тескті зафіксовані всі істотні умови стсовно купівлі-продажу нерухомого майна. Відтак, суд не вважає, що вказаний пункт спірного договору суперчить вимогам п.3 ч.1 ст.57 СК України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Щодо вимог представника позивача-відповідача [PERSON] адвоката Ленько Р.І. про стягнення із [PERSON] 60 000,00 грн витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать витрати на професійну правову допомогу та витрати пов`язані із проведенням експертизи, які за змістом ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. До матеріалів адвокатом Ленько Р.І. доданий Договір про надання правничої допомоги від 24 вересня 2024 року, Додаткову угоду №1 від 24.09.2024 до Договору про надання правничої допомоги від 24.09.2024, Додаткову угоду №2 від 20.01.2025 до Договору про надання правничої допомоги від 24.09.2024, Акт приймання-передачі наданих послуг від 26.11.2025 на суму 60 000 грн. (вивчення матеріалів справи, аналіз судової практики, усне консультування, узгодження правової позиції; складання позовної заяви; складання відповіді на відзив; складання відзиву на зустрічний позов; складання процесуальних документів у справі; участь у засіданнях з розгляду справи у Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області). У рішеннях ЄСПЛ умовою для стягнення судових витрат зі сторони, що програла, є наявність факту їх сплати позивачем. Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір був обґрунтованим (див., наприклад, п. 30 рішення у справі Bottazzi v. Italy). Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (див. також п. 55 рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Iatridis v. Greece). Однак, Верховний Суд у постанові від 01.02.2023 у справі №160/19098/21 зробив висновок, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial