Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

27 листопада 2025 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 17 травня 2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №781747 в електронній формі та підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора. Згідно умов даного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 2000 грн, а споживач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. 01 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №01022024, згідно якого від первинного кредитора ТОВ «Селфі Кредит» перейшло до позивача право вимоги до [PERSON] за даним кредитним договором. Сума заборгованості відповідача станом на дату подання позову становить 13440 грн, з них: заборгованість за тілом кредиту - 2000 грн, заборгованість за процентами - 11440 грн. Також зазначає, що відповідачу було направлено досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості. Просить стягнути із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 781747 від 17 травня 2023 року у розмірі 13440 грн, судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн. Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 10 грудня 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 30 грудня 2025 року. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 30 грудня 2025 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано в АТ КБ «ПриватБанк» інформацію щодо [PERSON] , у зв`язку з чим судове засідання відкладено на 22 січня 2026 року. Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що стверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с. 69 на звороті). 06 січня 2026 року від представника позивача - Усенка М.І. надійшло до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, у якому також не заперечує щодо заочного розгляду справи та просить позовні вимоги задовольнити (а.с. 71). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася повторно, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки (а.с. 75). Про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань, заяв, відзиву на позов від неї не надійшло. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, а також за одночасного існування вищевказаних умов, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 17 травня 2023 року [PERSON] уклала договір № 781747 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» з ТОВ «Селфі кредит» в електронній формі, який було підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора А712 (а.с. 6 на звороті-16). Крім того, 17 травня 2023 року [PERSON] в електронній формі підписала Графік платежів та паспорт споживчого кредиту (а.с. 17, 18-19). Відповідно до умов даного договору товариство надає споживачу кредит за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] у сумі 2000 грн строком на 360 днів із періодичністю сплати процентів кожні 30 днів (п. 1.3, 1.4) Згідно пунктів 1.5.1. та 1.5.2. стандартна процентна ставка становить 2.2% в день та застосовується у межах строку кредиту. Знижена процентна ставка 0.01 % в день та застосовується за умови сплати споживачем до 16.06.2023 (або протягом трьох календарних днів після цієї дати) суми не меншої за перший платіж, визначений графіком платежів, або здійснення часткового чи повного дострокового повернення кредиту. У такому разі проценти, нараховані за стандартною процентною ставкою, підлягають перерахунку за зниженою процентною ставкою за відповідний період. Відповідно до пункту 1.4.1. у споживача відсутнє право продовжувати строк кредитування або строк виплати кредиту, встановлених договором, на підставі звернення до товариства у паперовій, формі або в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з ч. 12 цієї статті електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. За ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (ст. 1 Закону України "Про електронну комерцію"). Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Із довідки про ідентифікацію виданої ТОВ «Селфі Кредит» вбачається, що [PERSON] 17.05.2023 року на номер телефону [NUMBER] направлено одноразовий ідентифікатор А712 (а.с. 20). Отже, кредитний договір № 781747 від 17.05.2026 року є укладеним з моменту його підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором А712, який був направлений на фінансовий номер телефону [NUMBER] позичальника [PERSON] , що підтверджує погодження сторонами усіх істотних умов такого договору. Із довідки сервісу онлайн платежів iPAY.ua виданої ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за вих. № 1-2010 від 20.10.2025 року вбачається, що 17.05.2023 року о 11:10:09 було перераховано кошти на платіжну картку клієнта [NUMBER] у сумі 2000 грн (а.с. 21). На виконання ухвали суду АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь від 09.01.2026 року № 20.1.0.0.0/7- 260106/61834-БТ, з якої вбачається, що карту № [NUMBER] ( [NUMBER] ) банком емітовано на ім`я [PERSON] , на яку 17.05.2023 року було зараховано кошти на суму 2000 грн (а.с. 76). Таким чином, ТОВ «Селфі Кредит» повністю виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Однак, [PERSON] не виконала свого обов`язку та не повернула наданий кpeдит в строки, передбачені договором, що спричинило виникнення заборгованості. Згідно розрахунку заборгованості за договором № 781747 від 17.05.2023 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 01.02.2024 року сформованого ТОВ «Селфі Кредит» вбачається, що в перший день кредитування (17.05.2023 року) позичальнику надано грошові кошти у сумі 2000 грн. Вподальшому протягом 30 днів здійснювалося нарахування процентів згідно п.1.5.1 договору (за зниженою процентною ставкою - 0,01% від фактичного залишку кредиту, що становить 0,20 грн в день). Оскільки позичальником не було здійснено жодного платежу, 20.06.2023 року було проведено перерахунок раніше нарахованих процентів за стандартною процентною ставкою 2,2 %, що становить 44 грн на день, і надалі проценти нараховувалися за цією ж стандартною процентною ставкою, починаючи з 17.06.2023 року до 01.02.2024 року. Таким чином, заборгованість у [PERSON] перед ТОВ «Селфі Кредит» зі сплати кредиту становила 13440 грн, з яких 2000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 11440 грн - заборгованість за відсотками (а.с. 21 на звороті-26). Правильність наданих товариством розрахунків заборгованості не спростована відповідачем в установленому законом порядку, вказаний розрахунок суд приймає до уваги як належний та допустимий доказ. У спростування зазначених представником позивача доводів відповідач будь яких доказів не надала. Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). 01 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 01022024, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло за плату право грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 26 на звороті-31). Згідно акту приймання-передачі реєстру боржників від 01 лютого 2024 року до договору факторингу від 01 лютого 2024 р. № 01022024, ТОВ «Селфі Кредит» передало, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» прийняло реєстр боржників (а.с. 32). Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 01022024 від 01.02.2024 року заборгованість [PERSON] станом на 01 лютого 2024 року становить 13440 грн, з яких 2000 грн - залишок по тілу кредиту, 11440 грн - залишок по відсотках (а.с. 31 на звороті). Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 781747 від 17 травня 2023 року. Таким чином, позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» доведено факт переходу до нього права вимоги за кредитним договором № 781747 від 17 травня 2023 року, укладеного між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] , і він вправі пред`являти відповідні вимоги про стягнення коштів. 14.11.2025 року позивач ТОВ «Кредит-Капітал» надіслав [PERSON] вимогу про повернення кредиту та сплату відсотків за його користування (а.с. 33) Надаючи оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. ТОВ «Селфі Кредит» надало [PERSON] кредитні кошти шляхом безготівкового переказу на рахунок її платіжної карти, що підтверджується довідкою про перерахування коштів та розрахунком заборгованості. Таким чином, позикодавець свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а відповідач, в порушення положень договору споживчого кредиту та вимог ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, користуючись коштами наданими їй кредитором, не виконала своєчасно та у повному обсязі свої зобов`язання, передбачені умовами договору, на повернення отриманих коштів та процентів за користування коштами, у зв`язку із чим у неї утворилася заборгованість за вищезазначеним правочином. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, відповідач правом на подання відзиву не скористалася. З огляду на викладене, та враховуючи, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт утворення заборгованості у відповідача перед позивачем за кредитним договором, що суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання, та невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, а відтак, з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за кредитним договором № 781747 від 17 травня 2023 року у розмірі 13440 грн, з яких з яких 2000 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 11440 грн - сума заборгованості за відсотками. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України) Згідно з правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представником позивача до матеріалів справи долучено договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та адвокатським об`єднанням «Апологет», згідно якого вартість наданих послуг складає 8000 грн (а.с. 35 на звороті), акт № 775 надання послуг від 10 листопада 2025 року (а.с. 36), детальний опис наданих послуг до акту № 775 за договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року (а.с. 36 на звороті), з яких вбачаються види виконаних робіт (наданих послуг), кількість годин та вартість, а саме: усна консультація, щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором, 30хв., ознайомлення з матеріалами кредитної справи, 2 год., погодження правової позиції клієнта у справі, 30 хв., складення позовної заяви з урахуванням правової позиції клієнта, 30 год., подання заяви до суду від імені клієнта, 1 шт., загальна сума 8000 грн. Крім того, у матеріалах справи наявна копія ордеру серії ВС № 1381377 про надання правничої допомоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» адвокатом Усенком М.І. (а.с. 37). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що за результатами розгляду цієї справи підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, суд виходить з принципів співмірності, розумності судових витрат та враховує характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, складність справи, яка визнана судом як незначної складності та розглядалась у спрощеному провадженні з викликом сторін, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, подання позивачем заяви про розгляд справи без участі представника позивача та незабезпечення явки представника у жодне із судових засідань, розумність їхнього розміру та вважає, що обґрунтованим є розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн, який підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. На підставі ст. ст. 526, 626, 628, 629, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію»,

Outcome: approved