Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

01.08.2025р. до Гайсинського районного суду надійшла цивільна справа в якій позивач представник позивачки просить позбавити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] ; стягувати з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованого в [ADDRESS] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованої [ADDRESS] на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не бажає добровільно виконувати свій батьківський обов`язок по утриманню своєї неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , не приймає участі у його вихованні, не підтримує з ним зв`язку та не піклується про стан його здоров`я та фізичний розвиток. На даний час дитина перебуває на повному утриманні його матері [PERSON] . Відповідач [PERSON] не надає належної матеріальної допомоги матері дитини по утриманню сина. Позивач [PERSON] є військовослужбовцем та майже постійно перебуває в Запорізькій області в районі виконання завдань військової частини і у цей період її син [PERSON] проживає в с. Харпачка Гайсинського району у своєї баби [PERSON] та провідує місцевий дитячий садочок. Крім цього [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] та проживають однією сім`єю і [PERSON] має бажання усиновити [PERSON] проте цього неможливо зробити, оскільки відповідач не позбавлений батьківських прав. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, письмово вимоги позову підтримали просили задовольнити, справу розглянути без них, у разі неявки відповідача просили винести заочне рішення. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Гайсинської міської ради, в судове засідання не з`явився, письмово проти задоволення позовних вимог не заперечував, справу просив розглянути без нього. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Тульчинської міської ради, в судове засідання не з`явився, письмово проти задоволення позовних вимог не заперечував, справу просив розглянути без нього. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення повісток та розміщення оголошення на сайті суду, що відповідно до вимог процесуального закону вважається належним способом повідомлення сторони у справі. Відзиву на позов до суду не надходило. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст.280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та позов задовільнити повністю з таких міркувань. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного. [PERSON] є батьком малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] , мати - [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26.04.2025року, прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Мати дитини [PERSON] , на даний час військовослужбовець, виховувати та утримувати дитину їй допомагає її мати [PERSON] . Відповідач [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо свого сина, з ним не спілкується, не дбає про його матеріальний, духовний стан, стан здоров`я, навчання. Згідно характеристики ЗДО «Дзвіночок» с. Харпачка Гайсинської міської ради від 27.05.2025 року, про батька дитини [PERSON] нічого не відомо. Вихованням дитини займаються його мати [PERSON] та його бабуся [PERSON] . Орган опіки та піклування Гайсинської міської ради розглянув матеріали про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON] , [INFO] та визнав за доцільне позбавити [PERSON] відносно його сина батьківських прав. Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.164 ч.1 п.2 Сімейного Кодексу України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд враховує роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», а саме п.16 згідно якого ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У рішенні Європейського суду від 18.12.2008 по справі «Савіни проти України» зазначається, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Оцінивши докази у їх сукупності, судом беззаперечно встановлені обставини, які свідчать про самоусунення відповідачем від виконання батьківських обов`язків та відсутність інтересу до життя та майбутнього малолітньої дитини. Таким чином, провівши ретельний аналіз обставин справи, суд приходить до висновку, що застосування до відповідача крайніх заходів у виді позбавлення її батьківських прав в даному випадку є доречними і достатніми з урахуванням обсягу наявних доказів, що відповідатиме інтересам дитини та узгоджується з правовими висновками Європейського суду з прав людини, викладеними в п.48 рішення від 18.12.2008 № 39948/06 у справі «Савіни проти України» та в п.65 рішення № 46544/99 у справі «Кутцнер проти Німеччини». За викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є законними, обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, у зв`язку з чим, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно малолітньої дитини. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на утримання дитини, суд виходить з наступного. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.2, 3 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини; при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. За нормою ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримання дитини, передбачених законом, судом не встановлено. Аналізуючи вказані вище норми права та встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи, а саме вік дитини, на утримання якої стягуються аліменти, суд вважає, що позивач самостійно не може забезпечити необхідне утримання дитини, її фізичний, інтелектуальний, моральний, культурний, духовний і соціальний розвиток. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, при визначенні розміру аліментів, суд враховує те, що відповідач інших утриманців не має, дитина проживає із позивачем, тому суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 01.08.2025року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved