Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначають, що є наймачами квартири [ADDRESS] , у якій вони проживають та зареєстровані. Вказане житлове приміщення використовується наймачами на умовах договору найму. У вересні 2025 року [PERSON] звернулася до Управління житлового господарства Житомирської міської ради із заявою про приватизацію вказаної квартири, однак відповіддю від 22.09.2025 року наймачу вказаної квартири відмовлено у здійсненні приватизації квартири за відсутності ордеру. За словами позивачів, вказане житлове приміщення [ADDRESS] було надано у користування батькам [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , які вже померли. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №947 від 13.12.2007 року були внесені зміни в договір найму квартири у зв`язку із смертю [PERSON] та відкрито особовий рахунок на ім`я [PERSON] . Відповідно до листів Державного архіву Житомирської області у протоколах засідань виконавчого комітету Житомирської міської ради депутатів трудящих рішень про виділення квартири [PERSON] та [PERSON] не виявлено. Відповідно до довідок Управління житлового господарства Житомирської міської ради позивачі не використали право на приватизацію державного житлового фонду у м. Житомирі. З огляду на викладене, позивачі просять визнати за ними право на приватизацію квартири [ADDRESS] та зобов`язати Управління житлового господарства Житомирської міської ради вчинити дії по приватизації квартири за відсутності ордеру на жиле приміщення. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 20.10.2025 року позовну заяву у даній справі прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено у порядку загального позовного провадження. Від представника відповідача - Управління житлового господарства Житомирської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування своїх заперечень проти позову представник послалася на те, що орган приватизації у своєму листі-відповіді позивачу повідомив, що у своїй діяльності керується Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, яким визначено перелік документів для передачі житла у приватну власність громадянина, серед яких є копія ордеру на жиле приміщення, який позивач не надав. Оскільки позивачі не надали копію ордеру, як цього вимагає чинне законодавство України, управлінням житлового господарства Житомирської міської ради питання щодо приватизації спірного житла не було прийнято до розгляду. Згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення № 396 копія ордеру подається разом із заявою про приватизацію до відповідних органів приватизації. Представник зауважила, що на даний час це Положення не визнано нечинним чи таким, що не відповідає Конституції України, а тому орган приватизації зобов`язаний керуватись ним при прийнятті рішень у своїй діяльності. Представник позивачів адвокат Корзун С.В. в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача Управління житлового господарства Житомирської міської ради в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву просила розгляд справи проводити без її участі. Від третіх осіб Житомирської міської ради, КП «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №5» Житомирської міської ради надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копіями довідок про реєстрацію місця проживання та карточок прописки (форма А) (а.с. 10, 18-19). Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 13.12.2007 року №947 внесено зміни в договори найму житлових приміщень та відкрито особові рахунки: [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , сім`я 2 чоловіки, у зв`язку зі смертю наймача матері [PERSON] (а.с. 12 зворот). З відповідей Державного архіву Житомирської області від 17.06.2025 року та від 18.06.2025 року слідує, що у протоколах засідань виконавчого комітету Житомирської міської ради депутатів трудящих за 1961-1964 роки рішення про виділення квартири [PERSON] / [PERSON] не виявлено (а.с. 14-16). 22.09.2025 року Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради позивачам видані довідки про те, що вони не використали право на приватизацію державного житлового фонду в м. Житомирі. Житлові чеки для приватизації державного житлового фонду в м. Житомирі не використовували (а.с. 16 зворот, 17). Згідно відповіді виконавчого комітету Житомирської міської ради від 04.12.2025 житловий будинок по [ADDRESS] не перебував у комунальній власності Житомирської міської територіальної громади, а тільки квартира [ADDRESS] , яка була визнана аварійною та перебувала і перебуває на балансовому обліку у КП «ВЖРЕП №5» Житомирської міської ради. Рішенням виконавчого комітету міської ради від 18.12.2024 №1974 «Про обстеження технічного стану житлових будинків» квартиру [ADDRESS] визнано ветхою. Інформація щодо надання статусу службової квартири [ADDRESS] та будь-яка інша запитувана інформація у виконавчому комітеті міської ради відсутня (а.с. 51). Зі змісту листа Управління житлового господарства Житомирської міської ради від 22.09.2025 року за №1-886 убачається, що питання приватизації квартири [ADDRESS] за відсутності ордеру на жиле приміщення не може бути прийняте до розгляду (а.с. 11). Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14)). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), пункті 23 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)та підпункті 8.49 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22), спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 758/3171/23 (провадження № 61-3339св25). У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон). Згідно зі статтею 2 Закону, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових. Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону). Пунктом 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У частині десятій статті 8 Закону закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них належить відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав меш канців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації, зокрема вказано про необхідність подання копії ордера на жиле приміщення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суд уз прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] є наймачами та зареєстровані у квартирі [ADDRESS] . Як встановлено в ході судового розгляду, ордер на житлове приміщення квартиру [ADDRESS] відсутній (втрачений) за обставин, які не залежали від волі позивачів. Законність проживання позивачів у спірній квартирі відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивачів не заявляв, доказів протилежного суду не надано. Вказане свідчить про те, що позивачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання та житлове приміщення - квартира [ADDRESS] є їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Згідно положень частини 10 статті 8 у прив`язці до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Таким чином, відмова Управління житлового господарства Житомирської міської ради у прийнятті до розгляду питання про приватизацію квартири позивачами порушує конституційне право останніх на приватизацію житла у встановленому законом порядку. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що порушені права позивачів підлягають захисту в обраний позивачами спосіб, який, на переконання суду, є ефективним відповідно до встановлених обставин справи. Відтак, позов [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved