Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] через свого представника Мартиненка Ю.В. та через підсистему «Електронний суд» звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ «СК «Альфа-Гарант»), про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у загальному розмірі 145962,62 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22.07.2024 близько 09 год. 30 хв. по проспекті Академіка Глушкова,1, у місті Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю належного на праві власності позивачеві транспортного засобу марки Nissan Qashqai, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням його дружини [PERSON] , та транспортного засобу марки Toyota Fortyner, н.з. [NUMBER] , який закріплений на праві оперативного управління Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України та яким керував військовослужбовець вказаної частини - [PERSON] . Вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини [PERSON] , якого постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). У своїй позовній заяві позивач вказував, що відповідальність за спричинення шкоди внаслідок використання транспортного засобу Toyota Fortyner, н.з. [NUMBER] , була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №218556391, де страхувальником являється відповідач у справі. Позивач 20.08.2024 звернувся до страховика відповідача із заявою про страхове відшкодування, який після пред`явлення експерта провів огляд пошкодженого транспортного засобу Nissan Qashqai, д.н.з. [NUMBER] , та зафіксував виявлені ушкодження у акті №24/4772. У подальшому, за наслідками відповідної заяви позивача про страховий випадок, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» відшкодувала йому 20.08.2024 грошову суму в розмірі 13220,38 грн. З метою встановлення фактичної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, позивач звернувся до спеціалізованого підприємства - ТОВ «Олімп мотор», що здійснює технічне обслуговування автомобілів, де за наслідками позивач отримав рахунок-фактуру №8340 від 03.10.2024 з визначенням вартості відновлювального ремонту, яка становить 141183 грн. Відтак, відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки, використання якого спричинило шкоду, зобов`язаний сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 127962,62 грн (141183 грн - 13220,38 грн). Окрім того, позивач заявив, що ним було понесено інші витрати, пов`язані із даним спором, які спричинили йому матеріальні збитки. А саме, [PERSON] під час розгляду Голосіївським районним судом міста Києва справи про адміністративне правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП надавалась професійна правнича допомога, на яку він поніс витрати в сумі 8000 грн. Також, як вказував позивач у своїй позовній заяві, унаслідок заподіяння шкоди його автомобілю він поносів значні моральні страждання, так як він переніс стрес, душевні хвилювання, коли йому подзвонила дружина та повідомила про те, що потрапила в аварію. Позивач у день події змушений був відпроситися з роботи та негайно приїхати на місце ДТП, а у подальшому змушений був шукати адвоката, проводити консультації, витрачати час на спілкування та оформлення документів у страховій компанії. Тому, виходячи і з засад розумності, виваженості та справедливості, [PERSON] дійшов висновку, що для компенсації моральної шкоди з відповідача необхідності стягнути 10000 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2024 для розгляду цивільної справи №752/25090/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення її недоліків, зазначених в ухвалі суду. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. Відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень щодо суті спору, а також заява про проведення розгляду справи з повідомленням учасників справи, від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідач повідомлений про розгляд справи належним чином, шляхом направлення на адресу його місцезнаходження копії ухвали суду про відкриття провадження у справі, яка була вручена відповідачу належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ТДВ «СК «Альфа-Гарант» своїм процесуальним правом на подання до суду пояснень також не скористалась, про наявність даного судового провадження повідомлялась судом належним чином, про що свідчать матеріали справи. Окрім того, відповідачу та третій особі позивачем, на виконання вимог статті 43 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), направлялася копія позовної заяви з додатками до електронних кабінетів, що підтверджується квитанціями №2105772 та №2105773 від 21.11.2024, а також №2338575 та №2338576 від 26.12.2024. Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, тому суд на підставі частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як убачається з наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] є власником транспортного засобу - автомобіля марки «Nissan Qashqai», д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску. 22.07.2024 приблизно в 09 год. 30 хв. по проспекту Академіка Глушкова, 1, в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного на праві власності позивачеві транспортного засобу «Nissan Qashqai», д.н.з. [NUMBER] , та транспортного засобу «Toyota Fortyner», , н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] у результаті чого вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року по справі №752/16512/24 [PERSON] було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на нього відповідне адміністративне стягнення. Згідно описової частини вказаної постанови суду, 22.07.2024 приблизно в 09 год. 30 хв. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Toyota Fortyner», , н.з. [NUMBER] , поблизу будинку №1 по проспекту Академіка Глушкова в місті Києві, порушив вимоги пункту 10.2 Правил дорожнього руху України, а саме - під час перестроювання, не надав дорогу автомобілю, який рухався в попутному напрямку, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Nissan Qashqai», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що спричинило механічні пошкодження транспортних засобів. Відповідно до положень частини шостої статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Оскільки згадана вище постанова суду набрала законної сили, то згідно положень частини четвертої статті 82 ЦПК України вона має преюдиціальне значення та відповідно уважається, що вина [PERSON] у скоєнні наведеної вище ДТП та завданні власнику пошкодженого транспортного засобу збитків встановлена та не потребує доведення. З наданої у матеріали справи копії схеми ДТП, складеної працівниками поліції на місці події, власником транспортного засобу «Toyota Fortyner», н.з. [NUMBER] , яким керував [PERSON] , є відповідач - Військова частина [NUMBER] . Відповідно до листа відповідача за №1/66/9-3401-М-96Аз від 07.11.2024, відповідач на адвокатський запит представника позивача повідомив, що [PERSON] проходить військову службу за контрактом у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України. Майно, в тому числі і автомобілі частини закріплюються на праві оперативного управління, за фактом ДТП службове розслідування не проводилось. Таким чином, судом установлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 22.07.2024 унаслідок порушення військовослужбовцем відповідача - Військової частини [NUMBER] [PERSON] Правил дорожнього руху України, позивачеві [PERSON] було завдано матеріальних збитків. Автомобіль «Toyota Fortyner», н.з. [NUMBER] , належить відповідачу, а [PERSON] керував ним на відповідній правовій підставі. Будь-яких заперечень щодо вказаних обставин відповідач у встановлені процесуальним законом строки та порядку в ході розгляду справи не надав, вказані обставини не оспорював. Звертаючись до суду із позовом у цій справі [PERSON] вказував на те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Toyota Fortyner», н.з. [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ТДВ «СК «Алльфа-Гарант», яке після звернення позивача із відповідною заявою направило свого представника для огляду пошкодженого транспортного засобу та відшкодувало позивачеві грошову суму в розмірі 13220,38 грн. У подальшому з метою встановлення фактичної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженого транспортного засобу, позивач звернувся до ТОВ «Олімп Мотор», що здійснює технічне обслуговування автомобілів, де останнє надало рахунок-фактуру з визначенням вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача, який склав 141183 грн. Тому, з урахуванням тієї обставини, що виплачена страховиком відповідачем сума страхового відшкодування не покриває витрат на проведення відновлювального ремонту автомобіля «Nissan Qashqai», д.н.з. [NUMBER] , що був пошкоджений з вини службовця відповідача, [PERSON] , посилаючись на приписи статтей 1187, 1192 та 1194 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), уважав що Військова частина [NUMBER] Національної гвардії України повинна відшкодувати йому різницю між фактичним розміром шкоди та і страховою виплатою. Адже, відповідач є власником джерела підвищеної небезпеки, з використання якого позивачу було завдано матеріальних збитків. Так, у складеній працівниками поліції на місці схеми ДТП зазначено, що цивільна відповідальність власника транспортного засобу «Toyota Fortyner», н.з. [NUMBER] , на момент пригоди була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант». З матеріалів справи вбачається, що 20.08.2024 позивач звернувся до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» із письмовою заявою про страхове відшкодування, де повідомив про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 22.07.2024, та просив виплатити страхове відшкодування, розраховане по калькуляції, складеній уповноваженою особою страховика, в розмірі 13022,38 грн. Листом ТДВ «СК «Альфа-Гарант» від 08.11.2024 за №1216879, наданим у відповідь на адвокатський запит представника позивача щодо ДТП за участі вказаних вище транспортних засобів, страхова компанія повідомила, що з огляду на конфіденційність інформації відносно свого страхувальника, не може надати на запит адвоката страховий поліс. Однак, зазначило про те, що за вказаним полісом була передбачена франшиза в розмірі 2600 грн, а виплата [PERSON] страхового відшкодування була здійснена на підставі погодженої заяви про розмір страхового відшкодування. В матеріали справи надані долучені до вказаного вище листа страхової компанії копії акту огляду пошкодженого транспортного засобу позивача від 23.07.2024 за №2414772, ремонтної калькуляції №28-D/15/30 від 13.08.2024, де вартість ремонту автомобіля «Nissan Qashqai», д.н.з. [NUMBER] , склала 22241,56 грн, а з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 18984,46 грн. Також, надано копіюконсультації спеціаліста (оцінювача) за №28-D/15/30 від 13.08.2024 про вартість матеріального збитку завданого транспортному засобу позивача, згідно якої вартість матеріального збитку становить вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу запчастин без урахування ПДВ у розмірі 15820,38 грн. Відповідно до рахунку-фактури №8340 від 03.10.2024, складеної ТОВ «Олімп Мотор», що був наданий позивачем в обґрунтування фактичного розміру завданої йому матеріальної шкоди, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Nissan Qashqai», д.н.з. [NUMBER] , визначена в розмірі 141183 грн (з ПДВ). Так, частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способами захисту в тому числі є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної шкоди. За змістом статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки встановлено статтею 1188 ЦК України, відповідно до положень частини першої якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Спеціальним законом, що встановлює обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №1961-V (тут і далі в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон). Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом частини першої статті 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону та статті 1191 Цивільного кодексу України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоду. Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2024 року у справі №712/9328/21 акцентував увагу на те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідача з встановленим лімітом суми страхового відшкодування на користь третіх осіб. Відповідач, будучи обізнаним про наявність цього судового провадження, не скористався своїм процесуальним правом на подання відповідних доказів, зокрема вказаного полісу. Будь-яких клопотань про витребування доказів в ході розгляду справи не заявлялось. Крім того, ані відповідач, ані третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ТДВ «СК «Альфа-Гарант», не заперечували проти факту виплати останнім позивачеві суми страхового відшкодування у розмірі 13220,38 грн. Щодо наданих позивачем доказів на підтвердження розміру завданих йому матеріальних збитків, а саме рахунку-фактури №8340 від 03.10.2024, складеного ТОВ «Олімп Мотор», то суд зазначає таке. Так, як було вже зазначено вище, за вказаним рахунком-фактурою №8340 від 03.10.2024 вартість відновлювальних робіт пошкодженого транспортного засобу позивача марки «Nissan Qashqai», д.н.з. [NUMBER] , склала 141183 грн (з ПДВ). Відповідно до частин першої-другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Тобто, вказаним вище рахунком-фактурою підтверджується, що остаточна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача становить 141183 грн, оскільки саме такі витрати останній повинен понести на проведення відновлювального ремонту свого автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди від 22.07.2024, яка відбувалася з вини військовослужбовця відповідача. Верховний Суд у своїй постанові від 22 квітня 2019 року у справі №761/14285/16-ц зазначив таке: «Посилання заявника у касаційній скарзі на необхідність позивачем відремонтувати автомобіль та надати акт виконаних робіт у підтвердження понесених збитків суперечить положенням статті 22 ЦК України, відповідно до якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому. Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язок потерпілого надати акт виконаних робіт, тоді як розмір понесених збитків підтверджується висновком експертизи». Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом в постанові від 25 квітня 2018 року у справі №760/5618/16-ц, в якій зокрема зазначено наступне: «Позивач звернувся до суду з метою стягнення з відповідача грошових коштів для здійснення відновлення (ремонту) пошкодженого автомобіля. Відсутність розрахункового документа за проведене відновлення транспортного засобу (ремонт) не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов`язку та відшкодування реальних витрат, яких зазнав позивач відповідно до статті 22 ЦК України. Крім того, Верховний Суд в постанові від 21 липня 2021 року у справі №757/33065/18-ц, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, зазначив: «Посилання апеляційного суду як на підставу відмови у стягненні шкоди у визначеному позивачем розмірі на те, що позивач не надала доказів на підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, є помилковими. Позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права». При цьому, у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №757/33065/18-ц міститься посилання на вищезгадані постанови Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №757/33065/18-ц та від 22 квітня 2019 року у справі №761/14285/16-ц. Так, відповідно до положень частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року (справа №129/1033/13-ц) зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона, якщо інша сторона не надала доказів протилежного. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто «концепція негативного доказу» не може тлумачитися так, що певна обставина вважається доведеною, допоки інша сторона її не спростувала, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За загальним правилом, тягар доведення обставин, які є підставою позову, покладається на позивача. Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №707/2882/19) У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. У постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року по справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року по справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Варто вказати, що суд позбавлений права збирання доказів за власною ініціативою, оскільки обов`язок доказування покладається на сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доведення підстав позову покладається на позивача. Наведені положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року (справа №461/2217/19). З матеріалів справи убачається, що відповідач, будучи обізнаним про дане судове провадження, всупереч частини першої статті 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на спростування вартості завданих позивачу збитків внаслідок пошкодження автомобіля «Nissan Qashqai», д.н.з. [NUMBER] , а також не спростував належними та допустимими доказами доцільності проведених ремонтних робіт та їх вартості. При цьому, клопотання про призначення у справі судової експертизи для спростування вищенаведеного в ходу розгляду справи стороною відповідача також не заявлялося. Відтак, при визначенні вартості завданих позивачеві матеріальних збитків унаслідок пошкодженого його транспортного засобу у вказаній вище ДТП, суд виходить із наявних матеріалів справи, а саме тих, що подані стороною позивача та неспростовані відповідачем у встановлені процесуальним законом спосіб і порядку. Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа №6-108цс13), від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. В ході розгляду справи судом відповідачем не надано суду доказів про незаконне заволодіння даним транспортним засобом, а також доказів того, що в день ДТП - 22.07.2024 молодший сержант [PERSON] самовільно залишив військову службу. Тобто, під час скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди водій [PERSON] керував автомобілем за наявності належних правових підстав. Частина перша статті 1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, тому саме на власника автомобіля та відповідача по справі - Військову частину [NUMBER] Національної гвардії України має покладатись відповідальність за відшкодування шкоди, завданої позивачеві. Вина військовослужбовця [PERSON] у скоєнні вищевказаної ДТП підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, а також постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року. Отже, оскільки водій [PERSON] керував на відповідній правовій підставі транспортним засобом «Toyota Fortyner», н.з. [NUMBER] , що належить Військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України, то наявні правові підстави для стягнення з відповідача - Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України на користь позивача [PERSON] саме різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням) у розмірі 127962,62 грн (141183 грн - 13220,38 грн). Вищезазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц, від 13 червня 2019 року у справі №587/1080/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі №370/2787/18, від 30 жовтня 2019 року у справі №753/4696/16-ц, від 21 лютого 2020 року у справі №755/5374/18, від 22 квітня 2020 року у справі №756/2632/17 від 15 жовтня 2020 року у справі №755/7666/19. З приводу заявлених [PERSON] позовних вимог про стягнення з відповідача понесених витрат у сумі 8000 грн, що пов`язані із даним спором, суд зазначає наступне. Так зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача вказані матеріальні збитки, оскільки він їх поніс на отримання професійної правничої допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, де був підготовлений та направлений адвокатський запит до Управління патрульної поліції ДПП НП в м.Києві. Згідно наданої в матеріали справи копії договору №703/08-24 від 17.08.2024 про надання професійної правничої допомоги, укладеного між [PERSON] та адвокатом Мартиненком Ю.В., було визначено, що клієнт замовляє, приймає та оплачує, а адвокат надає послуги професійної правничої допомоги, бути представником потерпілої в адміністративній справі за фактом дорожньо-транспортної пригоди та представляти інтереси потерпілої в адміністративній справі, яка буде розглядатися в Голосіївському районному суді міста Києва. Відповідно до пунктів 1.1.1, 1.1.2 вказаного договору його предметом виступило надання адвокатом послуг з підготовки та направлення адвокатського запиту в Управління патрульної поліції м.Києва, а також юридичного аналізу адміністративної справи, оцінка доказів , наданих Управлінням патрульної поліції в м.Києві, виготовлення та представлення суду фото доказів. За умовами пункту 2.1 зазначеного договору його сторони погодили вартість вказаних послуг у сумі 8000 грн. 05.10.2024 між позивачем та адвокатом Мартиненком Ю.В. був підписаний акт виконаних робіт до договору про надання професійної правничої допомоги, згідно якого адвокат надав [PERSON] послуги професійної правничої допомоги, був представником потерпілої в адміністративній справі за фактом дорожньо-транспортної пригоди. А саме, здійснив підготовку та направлення адвокатського запиту до Управління патрульної поліції м.Києві ДПП НП України (1 год х 2000 грн = 2000грн), а також здійснив представлення інтересів потерпілої під час розгляду зазначеної адміністративної справи .у Голосіївському районному суді міста Києва (3 год х 2000 грн = 6000 грн)-. Згідно наданої суду копії квитанції до прибуткового касового ордера №703 від 17.08.2024 позивачем було сплачено адвокату Мартиненку Ю.В. за надані послуги 8000 грн. Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги в частині стягнення витрат, понесених на отримання професійної правничої допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивач відокремлює від витрат на професійну правничу допомогу, понесених при розгляді даної цивільної справи, та відносить їх до матеріальних збитків. Проаналізувавши надані стороною позивача докази, суд убачає, що дані витрати були понесені [PERSON] у справі про адміністративне правопорушення в зв`язку з реалізацією потерпілою особою своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи в суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №462/6473/16-ц за провадженням №14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц за провадженням №14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №489/5045/18 за провадженням №14-191цс19). Отже, законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги за позовною вимогою в іншому провадженні. Адже, неможливо перевірити факт здійснення такого представництва в межах іншої судової справи та доцільності вчинення її учасником через представника певних процесуальних дій. Процесуальні витрати, понесені [PERSON] під час розгляду справи №752/16512/24 у Голосіївському районному суді місті Києва, не є шкодою, яка може бути відшкодована в порядку статті 11 ЦК України, оскільки не є об`єктивним наслідком неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в справі про адміністративне правопорушення не є шкодою чи збитками в розумінні вимог статтей 22, 1166, 1173-1175 ЦК України, не входять до складу ціни позову та не можуть стягуватися як матеріальні збитки чи шкода, оскільки є судовими витратами, що пов`язані з розглядом в суді справи про адміністративне правопорушення, випливають із процесуальних, а не матеріально-правових відносин. Нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не врегульовано поняття судових витрат, в тому числі й витрат на правову допомогу адвоката у справі про адміністративне правопорушення. Отже, ці витрати позивача не віднесені законом до категорії судових витрат, відтак відсутні підстави визнавати їх судовими витратами в іншій судовій справі. Ба більше, позивач у своїй позовній заяві взагалі не вказує яким саме чином вказані витрати пов`язані із неправомірною поведінкою відповідача. Відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в межах справи про адміністративне правопорушення №752/16512/24, не вбачається, оскільки такі витрати за правовою природою не є заходом цивільно-правової відповідальності і не мають ознак шкоди. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що така шкода має бути відшкодована саме відповідачем Військовою частиною [NUMBER] , як відповідальною особою в силу вимог частини першої статті 1172 ЦК України. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20. Щодо заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди в розмірі 10000 грн, суд виходить з такого. За правилами частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року). Відповідно до приписів пункту 2 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень ; - у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; - при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог. Суд уважає доведеним, що внаслідок протиправних дій [PERSON] , що призвело до пошкодження належного позивачу майна, останньому заподіяна моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях, пов`язаних тривалим позбавленням можливості користуватися належним йому транспортним засобом, з необхідністю вчинення дій на відновлення свого порушеного права. Водночас, позивач розрахунок та належного обґрунтування розміру моральної шкоди в сумі 10000 грн не надав. Суд зазначає, що сума відшкодування моральної шкоди не повинна призводити до збагачення позивача, а слугує справедливою сатисфакцією цивільного правопорушення. Враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, закріплені у статті 3 ЦК України, а також конкретні обставини цієї справи, суд дійшов до висновку про відшкодування завданої позивачу моральної шкоди в розмірі 5000 грн. З огляду на викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальних збитків у розмірі 127962,62 грн, а також моральної шкоди у розмірі 5000 грн. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн суд відмовляє з наведених вище підстав. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язанні з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи убачається, що при зверненні до суду із позовом у цій справі позивач сплатив судовий збір у загальному розмірі 1459,62 грн, тобто у розмірі 1% від ціни позову, як це було передбачено підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір». Втім, відповідно до вимог частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору Відтак, ураховуючи той факт, що позивачем було подано до суду позовну заяву в електронній формі через підсистему «Електронний суд», а за подачу позову підлягав сплаті судовий збір саме у розмірі 1167,70 грн (1459,62 грн х 0,8), то відповідно до приписів частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1063,66 грн, тобто пропорційно до загального розміру задоволених позовних вимог (91,09%).

Outcome: partial