Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом Керівника Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, [PERSON] та [PERSON] , про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним наказу та договору купівлі продажу, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки. Згідно автоматизованої системи розподілу судових справ між суддями матеріали позовної заяви були розподіленні до провадження судді Бойка О.М. В позовних вимогах просять суд: - Усунути перешкоди у здійсненні Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 04339764) права користування та розпорядження земельною ділянкою природнозаповідного фонду площею 2.00 га з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 22.12.2020 № 4-13544/15-20-СГ. - Усунути перешкоди у здійсненні Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 04339764) права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 2.00 га з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 шляхом скасування рішення державного реєстратора від 30.12.2020 (індексний номер 56032017) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 2.00 га з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005. - Усунути перешкоди у здійсненні Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 04339764) права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 2.00 га з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 шляхом скасування рішення державного реєстратора від 28.01.2021 (індексний номер 56362016) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 2.00 га з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005. - Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № [NUMBER] з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005, укладений 28.01.2021 між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та посвідчений рішення приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. (індексний номер 56362016). - Усунути перешкоди у здійсненні Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 2.00 га з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 шляхом її повернення на користь Новоолександрівської об`єднаної територіальної громади в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 04339764) з незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). - Стягнути судові витрати з відповідачів. Обґрунтовують свої вимоги тим, що Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра в ході здійснення заходів представницького характеру виявлено порушення природоохоронного законодавства. Так, в ході моніторингу земельних ділянок в адміністративних межах Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області встановлено, що на території Ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна» знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 площею 2,0 га., яка на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно реєстраційної справи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2263755312217) наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №4-13544/15-20-СГ від 22.12.2020 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» [PERSON] надано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 площею 2,0 га на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Так, відповідно до вказаного наказу, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області та надано [PERSON] у власність земельну ділянку загальною площею 2,0 га, в тому числі пасовище площею 2,0 га (кадастровий номер 1221486200:02:014:0005) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченком Д.С. від 30.12.2020 (індексний номер 56032017) за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану вище земельну ділянку. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.01.2021 №821 [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 площею 2,0 га продав [PERSON] , про що 28.01.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер рішення 40314057). Таким чином, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Разом з тим, на думку позивача, набуття права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 площею 2,0 га відбулося з порушеннями норм (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ст. ст. 20, 84, 116, 122, 150, 186-1 ЗК України, ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. ст. 7, 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин). Представник Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Міссон Д.В. надав відзив на позовні заяви в яких позовні вимоги вони заперечують та просять суд відмовити в їх задоволенні за необґрунтованості та передчасності. В судовому засіданні прокурор Щербина О.В. підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх. Представник відповідача адвокат Вороновська О.В. у судовому засіданні заперечувала позовні вимоги та просила суд відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській обл. - Міссон Д.В. заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що на території Ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна» знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 площею 2,0 га., яка на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно реєстраційної справи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2263755312217) наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №4-13544/15-20-СГ від 22.12.2020 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» [PERSON] надано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 площею 2,0 га на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Так, відповідно до вказаного наказу, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області та надано [PERSON] у власність земельну ділянку загальною площею 2,0 га, в тому числі пасовище площею 2,0 га (кадастровий номер 1221486200:02:014:0005) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченком Д.С. від 30.12.2020 (індексний номер 56032017) за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану вище земельну ділянку. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.01.2021 №821 [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 площею 2,0 га продав [PERSON] , про що 28.01.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер рішення 40314057). Таким чином, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Проаналізувавши та дослідивши наведені прокурором в позовній заяві доводи, факти й обставини справи, правові обґрунтування, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, та такими, що не підтверджені належними доказами у справі, не відповідають ефективному способу захисту порушених прав та допускають непропорційне втручання у мирне володіння майном, гарантоване 1 Протоколом до Конвенції, а відтак не підлягають задоволенню в повному обсязі. Розробка проектів створення регіональних ландшафтних парків, заповідних урочищ, а також заказників, пам`яток природи та парків-пам`яток садово-паркового мистецтва місцевого значення забезпечується обласними державними адміністраціями. Проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду передаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласними державними адміністраціями у встановленому порядку уповноваженим приймати рішення про створення чи оголошення територій та об`єктів природнозаповідного фонду відповідно до статті 52 Закону України «Про природно-заповідний фонд України». Відповідно до статті 47 Закону України «Про землеустрій» розробляються проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, які визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, а також встановлюють режим використання та охорони територій. Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природнозаповідного фонду можуть розроблятися лише на землях та земельних ділянках, що включаються до складу таких територій без вилучення у землевласників та землекористувачів. Відомості про межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вносяться до Державного земельного кадастру на підставі зазначеної документації. Пунктом 102 Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, передбачено внесення відомостей (зміни до них) про обмеження у використанні земель до Державного земельного кадастру на підставі: проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів або проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не надходили відомості та матеріали про розробку проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів відповідно до статті 47 Закону України «Про землеустрій» стосовно ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна». У Головному управлінні Держгеокадастру у Дніпропетровській області також відсутня інформація про розробку проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів стосовно ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна», а також відсутня інформація про встановлення меж ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна» в натурі. Відомості про заказник місцевого значення «Балка Зміїна» та відомості про будь-які обмеження з вказаного питання до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносились. 19.01.2024 Департаментом екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної військової адміністрації на адресу Головного управління було направлено лист вих. № 1-198/0/261-24, в якому зазначено, що інформація про створення заказників надавалась Головному управлінню листом від 16.10.2019 № 3-6342/0/261-19. Однак, листом Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 16.10.2019 № 3-6342/0/261-19 на адресу Головного управління було направлено лише інформацію про кількість об`єктів природно-заповідного фонду Дніпропетровської області, їх назву, категорію, район запроектованого розташування та площу. Тобто, до теперішнього часу Головне управління не отримало рішень про створення об`єктів природно-заповідного фонду Дніпропетровської області, проектів їх створення, положень про такі об`єкти, а також відповідну документацію із землеустрою. Таким чином, до теперішнього часу фактично не вирішено питання за рахунок яких земель заплановано створити території та об`єкти природно-заповідного фонду Дніпропетровської області. Більш того, згідно з Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 25.02.2013 № 65 «Про затвердження Інструкції щодо оформлення охоронних зобов`язань на території та об`єкти природно-заповідного фонду» охоронні зобов`язання на території та об`єкти природно-заповідного фонду оформляються органами, уповноваженими згідно із Законом України «Про природно-заповідний фонд України», землекористувачам (землевласникам) у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду або їх частини, які створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають. Оформлення охоронних зобов`язань здійснюється у місячний строк після затвердження положень про відповідні території чи об`єкти природно-заповідного фонду. Відповідно до статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання. До Головного управлінні Держгеокадастру у Дніпропетровській області не надходили оформлені Дніпропетровською обласною державною адміністрацією охоронні зобов`язання стосовно ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна». При цьому, охоронне зобов`язання № 174/22-м від 22.07.2022 року, оформлене з Новоолександрівською сільською радою Дніпропетровської області, не відповідає вимогам законодавства України та не породжує будь-яких має юридичних наслідків, оскільки на час передачі громадянам земельних ділянок, які позивач вважає землями природно-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна» (зокрема ділянки з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 ) власником вказаних земель була держава в особі Головного управління, а не Новоолександрівська сільська рада Дніпропетровської області, у зв`язку із чим на той час обласна державна адміністрація повинна була оформлювати охоронне зобов`язання з Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Однак, відповідне охоронне зобов`язання обласною державною адміністрацією з Головним управлінням не оформлялося. Після передачі земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 власником землі став громадян України, у зв`язку із чим на той час обласна державна адміністрація повинна була оформлювати охоронне зобов`язання саме з цим громадянином (власником спірної у цій справі земельної ділянки). Однак, відповідні охоронні зобов`язання обласною державною адміністрацією з громадянамии (власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:02:014:0005 ) також не оформлялися. Таким чином, обласною державною адміністрацією в порушення вимог статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та Наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 25.02.2013 № 65 не уклало охоронних зобов`язань з Головним управлінням та фізичними особами, та не вжило жодних заходів щодо охорони об`єкту ПЗФ. Відповідно до статті 56 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» державний кадастр територій та об`єктів природно-заповідного фонду є системою необхідних і достовірних відомостей про природні, наукові, правові та інші характеристики територій та об`єктів, що входять до складу природно-заповідного фонду. Державний кадастр територій та об`єктів природно-заповідного фонду включає геопросторові дані, метадані та сервіси, оприлюднення, інша діяльність з якими та доступ до яких здійснюються у мережі Інтернет згідно із Законом України «Про національну інфраструктуру геопросторових даних». Згідно зі статтею 59 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» державний кадастр територій та об`єктів природно-заповідного фонду ведеться центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за рахунок державного бюджету. Однак, відповідними органами охорони навколишнього середовища в порушення вимог статей 56 та 59 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» не організовано належного ведення державного кадастру територій та об`єктів природнозаповідного фонду, що призводить до неможливості створення об`єктів природнозаповідного фонду. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 22.12.2020 № 4-13544/15-20-СГ затверджено документацію з землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2 га. кадастровий номер 1221486200:02:014:0005. Відведення зазначеної земельної ділянки у власність здійснювалось на підставі розробленого проекту землеустрою з фонду земель сільськогосподарського призначення на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Зазначений наказ прийнятий Головним управлінням в порядку статті 122 Земельного кодексу України із земель сільськогосподарського призначення державної власності, з урахуванням вимог статей 186, 1861 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла на момент прийняття відповідних рішень. Відведення зазначеної земельної ділянки у власність здійснювалось на підставі розробленого проекту землеустрою з фонду земель сільськогосподарського призначення на території Дніпровського району Дніпропетровської області. Відомості про приналежність належність спірної земельної ділянки кадастровий номер 1221486200:02:014:0005 до складу земель природно-заповідного фонду за даними Державного земельного кадастру відсутні, а поданий проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність відповідав вимогам чинного законодавства та підлягав затвердженню. Відповідно до статті 28 Закону України «Про землеустрій» розробники документації із землеустрою зобов`язані, зокрема дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, відносини у сфері охорони навколишнього природного середовища, оцінки впливу на довкілля, а також норм і правил при здійсненні землеустрою; виконувати всі умови договору. Статтею 28 Закону України «Про землеустрій» наголошено, що розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. Згідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України, (на момент прийняття рішень про затвердження документації із землеустрою та перечу земельної ділянки у власність), центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Таким чином, враховуючи зміст та характер спірних правовідносин, які є предметом судового розгляду у справі №175/2064/25, дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо затвердження проекту землеустрою та надання спірної земельної ділянки площею 2 га. кадастровий номер 1221486200:02:014:0005 у власність [PERSON] . Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 22.12.2020 № 4-13544/15-20-СГ для ведення особистого селянського господарства, вчинялись на підставі ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України у відповідно до вимог чинного законодавства та фактичних обставин справи. Щодо наведених прокурором доказів на підтвердження обставин перебування спірної земельної ділянки в межах земель природно-заповідного фонду, то вказані обставини не є доведеними належними, допустими та достатніми доказами у цій справі, оскільки без встановлення меж земельних ділянок природно-заповідного фонду в натурі та формування їх меж в Державному земельному кадастрі на підставі розробленої, погодженої та затвердженої в установленому чинним законодавством порядку технічної документації з землеустрою, твердження про перебування визначеного об`єкту цивільних прав - земельної ділянки, межі якої винесено в натурі на місцевості - є передчасним. Є доцільним звернути увагу суду на висновки Верховного суду, які були зроблені колегією суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 260/1681/23 (провадження № К/990/5230/24), викладені у Постанові від 29.11.2024 року, оприлюдненої в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Суть публічно-правового спору у цій справі, розглянутій Верховним судом, полягає в зверненні до суду Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Філії «Великобичківське ЛМГ» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», третя особа - Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, з позовними визнати протиправною бездіяльність Філії «Великобичківське ЛМГ» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» щодо невжиття заходів з організації проведення робіт із винесення меж лісового Заказника загальнодержавного значення «Діброва» загальною площею 712 га та закріплення їх в натурі (на місцевості) та зобов`язання Філії «Великобичківське ЛМГ» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» відповідно до вимог чинного законодавства забезпечити організацію проведення робіт із винесення меж лісового Заказника загальнодержавного значення «Діброва» загальною площею 712 га та закріплення їх в натурі (на місцевості). Позов обґрунтовувався прокуратурою бездіяльністю філії ДП «Великобичківське ЛМГ», яка полягає у невжитті заходів по винесенню меж об`єкта природнозаповідного фонду ЛЗ «Діброва» та не закріпленню його меж в натурі (на місцевості), протиправною та такою, що за переконанням прокурора створює передумови для нецільового використання земель природно-заповідного фонду (п.14 Постанови ВСУ від 29.11.2024 у справі № 260/1681/23). Одним з питань, яке досліджувалось Верховним судом у цій справі є питання про режим території (об`єкту) природно-заповідного фонду та режим земельної ділянки природно-заповідного фонду і їх взаємозв`язок (п.60 Постанови ВСУ від 29.11.2024 у справі № 260/1681/23). Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у цій справі вважає, що забезпечення додержання встановленого режиму охорони та збереження територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що покладається природоохоронним законодавством та охоронним зобов`язанням на землекористувача, може належно ним здійснюватися за умови наявності меж таких територій та об`єктів на місцевості. Однак, вбачається, що положення «забезпечення додержання встановленого режиму охорони та збереження територій та об`єктів природно-заповідного фонду» не передбачає автоматичного покладення на землекористувача тих обов`язків чи повноважень, які, безумовно, є важливими у процесі забезпечення ним особливого режиму охорони, відтворення й використання таких об`єктів, але безпосередньо не передбачені правовими нормами для нього. Тим більше, що згаданий режим охорони та збереження встановлюється правовими нормами у законодавстві, а не створюється конкретним землекористувачем щодо певного об`єкту природно-заповідного фонду. Також встановлення в натурі меж, зокрема заказника, є окремим видом діяльності, яка потребує відповідних підстав та засобів (наприклад, виготовлення державних знаків, підготовка інформаційних матеріалів, нанесення відповідних позначок на планово-картографічні матеріали тощо), якими землекористувач скоріш за все не володіє. (п.59 Постанови ВСУ від 29.11.2024 у справі № 260/1681/23). Дослідивши характер спірних правовідносин Верховний суд у Постанові ВСУ від 29.11.2024 у справі № 260/1681/23 звернув увагу на наступне: Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про природнозаповідний фонд України» особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природнозаповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України. Стаття 61 цього закону передбачає, що ділянки суші та водного простору, природні комплекси й об`єкти, які мають особливу екологічну, наукову, естетичну і економічну цінність і призначені для збереження природної різноманітності, генофонду видів тварин і рослин, підтримання загального екологічного балансу та фонового моніторингу навколишнього природного середовища, вилучаються з господарського використання повністю або частково і оголошуються територією чи об`єктом природно-заповідного фонду України. Порядок організації, використання і охорони територій та об`єктів природнозаповідного фонду, додаткові їх категорії визначаються законодавством України. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про природнозаповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать, зокрема, природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища. Заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів (стаття 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).(п.64.) Частина перша статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначає, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.(п.65.) Згідно з частиною четвертою цієї статті межі територій та об`єктів природнозаповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. (п.66.) Отже, території та об`єкти природно-заповідного фонду, в тому числі і заказники, невід`ємно пов`язані з земельними правовідносинами, у тому числі у сфері землеустрою. (п.67.) За змістом частини першої статті 19 Земельного кодексу України землі України за цільовим призначенням поділяються на категорії, в тому числі землі природнозаповідного та іншого природоохоронного призначення. Глава 7 цього кодексу урегульовує окремі питання щодо земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення. (п.68). За приписами частини 2 статті 45 Земельного кодексу України порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом. (п.69) Також Земельний кодекс України містить положення про те, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (частина перша статті 79-1). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частини 3, 4 статті 79-1 Земельного кодексу України). (п.70.) Підставою для здійснення землеустрою відповідно до статті 22 Закону України «Про землеустрій» є рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою, укладені договори між юридичними чи фізичними особами, (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення. (п.71.) Стаття 47 Закону України «Про землеустрій» урегульовує низку питань, пов`язаних із проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природнозаповідного фонду та іншого природоохоронного призначення. (п.72.) За змістом цієї статті вони визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, а також встановлюють режим використання та охорони їх територій. Такі проекти розробляються, зокрема з метою визначення в натурі (на місцевості) меж охоронних зон та інших обмежень у використанні земель, встановлених законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, а також інформування про такі обмеження землевласників, землекористувачів, інших фізичних та юридичних осіб, на підставі укладених договорів між замовниками документації із землеустрою та її розробниками. (п.73.) Зазначені проекти землеустрою можуть розроблятися лише на землях та земельних ділянках, що включаються до складу таких територій без вилучення у землевласників та землекористувачів. Вони включають, зокрема план меж земельних ділянок, що включаються до території природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення без їх вилучення у землевласників та землекористувачів. (п.74.) Межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення встановлюються і по суходолу, і по водному простору. Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій. Відомості про межі територій природнозаповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вносяться до Державного земельного кадастру. (п.75.) Норми Земельного кодексу України передбачають порядок погодження та затвердження проектів землеустрою. Так, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення погоджуються з власниками, користувачами земельних ділянок, що включаються до території природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного призначення. Ці проекти також погоджуються з Міндовкілля (у разі наявності територій чи об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення), органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом відповідної обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища (у разі наявності територій чи об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення). Надалі проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природнозаповідного фонду та іншого природоохоронного призначення затверджуються їх замовниками. Затверджена документація із землеустрою в електронній формі подається розробником до Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель (стаття 186 Земельного кодексу України). (п.76.) Таким чином, встановлення меж територій природно-заповідного фонду є одним з обов`язкових за чинним законодавством заходів із землеустрою, який забезпечує закріплення на місцевості меж цих територій з метою їх раціонального використання та охорони. (п.77). Згідно з положеннями статті 21 Закону України «Про землеустрій» організацію і планування землеустрою на загальнодержавному і місцевому рівнях здійснюють Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, встановлених Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України. (п.78.) До повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належить організація та здійснення землеустрою, проведення інвентаризації земель та земельних ділянок усіх форм власності (пункт «а» частини першої статті 19 Закону України «Про землеустрій»). (п.79.) Стаття 17 Закону України «Про землеустрій» передбачає, що до повноважень районних рад у сфері землеустрою на території району належить, зокрема організація землеустрою та затвердження землевпорядних проектів (пункт «в» частини першої цієї статті). (п.80.) Рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. (п.81.) Рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природнозаповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природнозаповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами (частини перша і третя статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонду України»). (п.82.) Відповідно до частин другої та третьої статті 60 Закону України «Про природнозаповідний фонду України» охорона територій та об`єктів природнозаповідного фонду інших категорій покладається на підприємства, установи та організації, у віданні яких вони перебувають. У разі необхідності їх охорона може покладатися на служби державної охорони розташованих поблизу природних заповідників, біосферних заповідників, національних природних парків та регіональних ландшафтних парків. Органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи місцевого самоврядування сприяють охороні й збереженню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, виконанню покладених на них завдань. (п.83.) Підсумовуючи викладене, Верховний суд виснував, що питання про організацію та встановлення меж територій природно-заповідного фонду невід`ємно пов`язане із підготовкою та затвердженням проектів землеустрою. Відтак, винесенню меж певного об`єкту природно-заповідного фонду на місцевість передує діяльність щодо розробки проекту землеустрою, оскільки рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій. Водночас, землеустрій щодо організації раціонального використання та охорони земель та встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні (саме такими є землі природнозаповідного фонду) проводиться в обов`язковому порядку. (п.84. Постанови ВСУ від 29.11.2024 у справі № 260/1681/23). Наведені вище висновки Верховного суду безпосередньо впливають на справу №175/2064/25, оскільки підставами позову у цій справі є саме набуття спірною земельною ділянки статусу земель природно-заповідного фонду, що зазначає прокурор у заявленому позові, посилаючись при цьому на встановлення меж охоронюваних Законодавством земель природно-заповідного фонду виключно на картографічні матеріали заказника. Разом з тим, межі земель природно-заповідного фонду згідно фактичних обставин у цій справі не встановлювались в натурі (на місцевості), технічна документація щодо вставлення меж заказника не розроблялась, не затверджувалась, до Державного земельного кадастру не вносилась. Згідно висновків Верховного суду у справі №260/1681/23 (п.75. Постанови від 2911.2024) саме «Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій. Відомості про межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вносяться до Державного земельного кадастру». Тобто, за обставинами у справі №175/2064/25 в умовах відсутності прийнятого уповноваженим органом рішення про затвердження проекту землеустрою щодо організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду - відсутнє й прийняте у законний спосіб рішення про вставновлення меж території заказника місцевого значення «Балка Зміїна». Підсумовючи викладене, без фактичного встановлення в натурі (на місцевості) меж заказника місцевого значення «Балка зміїна», без розроблення, погодження та внесення до Державного земельного кадастру технічної документації з землеустрою земельної ділянки природно-заповідного фонду (заказника) юридичний факт перебування спірної у цій справі земельної ділянки в межах земель природно-заповідного фонду - не є встановленим та доведеним відповідно до змісту Висновків ВСУ, викладених у Постанові від 29.11.2024 по справі № 260/1681/23. В сукупності зазначені обставини вказують також на відсутність підстав для задоволення позову судом як через недоведеність прокуратурою належними та допустими доказами порушення прав позивача в частині належності спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду, так і свідчать про неефективність обраного прокуратурою способу захисту порушених прав, що відповідно до усталеної судової практики та правової позиції Верховного суду та ЄСПЛ, є самостійною підставою для відмови у позові. За висновками Верховного суду щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах та практику ЄСПЛ, зокрема також в частині відсутності у суду підстав для задоволення позову в умовах неефективності заявленого позивачем способу захисту своїх прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі N 48/340 (провадження N 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі N 923/876/16 (провадження N 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі N 910/3009/18 (провадження N 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19 (провадження N 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі N 910/2861/18 (провадження N 12-140гс19, пункт 98). Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду (п.146 Постанови ВП ВСУ від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц), набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14- 208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18 (провадження N 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі N 19/028-10/13 (провадження N 12- 158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі N 200/606/18 (провадження N 14- 125цс20, пункти 63, 74) та інших. Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). І такі вимоги позивачем пред`явлені ( п.147 Постанови ВП ВСУ від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження №12- 80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, пункт 76), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц(провадження №14-2цс21, пункт 154). від 28.02.2024 у справі №175/3002/21 (провадження №61-1153св23). Прокуратурою заявлено позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою відповідно до ст. 391 ЦК України, які прокуратура вважає негаторним позовом. Так, вирішуючи питання про належні способи захисту прав власника земельної ділянки лісогосподарського призначення, Велика Палата Верховного суду (п.56 Постанови ВП ВС від 23.11.2021, справа №359/3373/16-ц) підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №368/1158/16-ц (провадження №14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц (провадження №14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18, розділ 1.5.4). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі №372/1684/14-ц). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (провадження №12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20, пункт 70)). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. (п.63 Постанови ВП ВС від 23.11.2021, справа №359/3373/16-ц). Разом з тим, Велика Палата Верховного суду також зазначила, що відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] . А отже, в умовах наявності зареєстрованого права власності на об`єкт нерухомого майна, застосування ст. 391 ЦК України в зазначеному випадку не відповідає правовій позиції ВП ВСУ та є неналежним способом захисту порушеного права. Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. (Постанова ВП ВС від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19). Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 28.02.2024 року по справі № 175/3002/21 (провадження №61-11535св23), підтвердив свої висновки про неефективність заявлення негаторного позову у справах, де предметом спору є земельні ділянки лісового фонду, а набувачем земельних ділянок вказаної категорії оформлено та зареєстровано право власності на неї. В зазначені справі, Верховним судом було відмовлено в задоволенні касаційної скарги прокуратури Дніпропетровської області саме з підстав обрання неналежного способу захисту порушених прав шляхом заявлення негаторного позову щодо земельної ділянки лісогосподарського призначення, правова позиція щодо ефективності способу захисту якої є аналогічною земельним ділянкам природнозаповідного фонду. Відповідно до усталеної судової практики та правової позиції ВСУ, критеріями розмежування ефективного способу захисту заявленням віндикаційного або негаторного позову є саме виникнення права власності згідно положень чинного законодавства на земельну ділянку природоохоронного призначення. А, оскільки положення чинного законодавства України передбачають перебування земельних ділянок як лісового так і природно-заповідного фонду в державній, а також і в комунальній або приватній власності, ефективному захисту відповідає саме заявлення віндикаційного позову про витребування земельної ділянки в порядку ст. 387,388 ЦК, що забезпечить відновлення порушених прав введенням власника у володіння належним йому майном, яке протиправно вибуло з його володіння та зареєстроване за іншим (титульним) володільцем. Натомість, відносно земельних ділянок водного фонду Законодавство України не передбачає виникнення права приватної власності, тобто ефективному способу захисту таких земельних ділянок відповідає саме заявлення негаторного позову в порядку ст. 391 ЦК України, спрямованого на відновлення порушених прав, не пов`язаних з втратою власником володіння майном. Отже, з урахуванням наведеної правової позиції ВП ВСУ, ефективному способу захисту відповідає заявлення саме віндикаційного позову, а не негаторного, в зв`язку з чим заявлені прокуратурою позовні вимоги негаторного характеру не підлягають задоволенню судом, як неефективні. У справі № 175/2064/25, підставами позову зазначалось про порушення прав позивача в частині фактично зміненого Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області в порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України, цільового призначення спірної земельної ділянки та віднесення її до категорії земель сільськогосподарського призначення всупереч обставинам, що вказана земельна ділянка має природно-заповідне призначення. Вказані обставини є підставами позову у справі а отже мають бути враховані позовними вимогами про відновлення порушеного права під час заявлення позову. Заявлені позовні вимоги у цій справі також не відновлюють порушене право позивача щодо зміненого цільового призначення спірної земельної ділянки природнозаповідного фонду, оскільки не впливають та не змінюють внесені до Державного земельного кадастру відомості про її цільове призначення, не скасовують дії чи рішення уповноваженого органу щодо визначення цільового призначення земельної ділянки землями сільськогосподарського призначення, не містять зобов`язальних приписів щодо приведення у відповідність відомостей Державного земельного кадастру про спірну земельну ділянку в частині її віднесення до категорії земель природно-заповідного фонду. Також, звертаємо увагу суду, що вважаємо заявлені у цій справі позовні вимоги про повернення спірної земельної ділянки таким, що не відповідають критеріям пропорційності втручання у мирне володіння майном, гарантоване Протоколом № 1 Конвенції та наводимо з цього приводу відповідну судову практику Верховного суду. Розглянута Верховним судом у складі касаційного господарського суду справа №904/4470/19 стосувалась вирішення господарського спору у правовідносинах про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки державної форми власності на території Ландшафтного заказника «Приорільський», (земельна ділянка природнозаповідного фонду), з підстав порушення вимог закону та умов договору оренди землі частини орендованої земельної ділянки природоохоронного призначення (прибережної захисної смуги), переданої відповідачу в оренду для сінокосіння. За висновками Верховного суду у справі №904/4470/19 (п. 4.15.) право позивача на охорону навколишнього природного середовища повинно бути адекватним і не може порушувати право іншої особи на мирне володіння майном, а задоволення позову у визначений позивачем спосіб, позбавить відповідача права користуватися і тими землями, щодо яких відсутні порушення ним законодавства. Верховний суд наголосив, що задоволення позову у даній справі в обраний позивачем спосіб (скасування договору оренди та витребування земельної ділянки) призведе до недотримання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном, порушить справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання - відповідача, що є несумісним із вказаними гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України). Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції. У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення у справах від 20 травня 2010 року «УкраїнаТюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France), Reports 1996-III, § 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II). Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника. Витребування земельної ділянки, переданої набувачам - фізичним особам з волі власника - органу місцевого самоврядування, є незаконним, оскільки стаття 388 ЦК України передбачає таке витребування лише у випадку вибуття майна з володіння поза волею власника, незалежно від дотримання чи недотримання останнім процедури прийняття такого рішення, з якою може не бути ознайомлений споживач послуг суб`єкта владних повноважень, який презюмує правомірну поведінку останнього відповідно до частини другої статті 19 Конституції України. Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватись з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення від 20 листопада 1995 року у справі «Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium), Series A no. 332, p. 23, § 38). Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що відбулось непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав. Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, установлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, стосовно захисту права власності. Позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник, повідомлений про обмеження у користуванні земельною ділянкою, такі обмеження порушить. При цьому вказані порушення мають бути належним чином зафіксовані, а наслідком таких порушень може бути передбачене законом вилучення земельної ділянки. В іншому випадку позбавлення права власності на земельну ділянку без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій. Згідно Висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 по справі № 554/10517/16-ц, набувачі земельних ділянок природно-заповідного фонду не могли не знати про те, що земельна ділянка знаходиться у межах об`єкту природнозаповідного фонду (парку «Перемога»), а тому їх дії є недобросовісними. Вказані обставини щодо обізнаності осіб, які отримали земельні ділянки природнозаповідного фонду у власність про належність цих земельних ділянок до земель природоохоронного призначення підлягають встановленню в судом, як це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Проте такі обставини матеріалами справи не встановлені та не доведені будь-якими доказами у цій справі. З урахуванням наведеного, позовні вимоги у справі не відповідають критеріям пропорційності втручання у мирне володіння майном та їх задоволення розглядатиметься як порушення 1 Протоколу до Конвенції. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: dismissed