Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

28.03.2025 представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» Ткаченко М.М. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості: за договором позики № 75141695 від 24.08.2021 та № 3174627 від 15.09.2021 в розмірі 60 602,73 грн. Також просили стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 2 422,40 грн., та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 16 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем укладено два електронних договори, а саме: 24.08.2021 з ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" про надання позики № 75141695, 15.09.2021 з ТОВ "МАНІФОЮ" про надання позики № 3174627. В подальшому 22.02.2022 було укладено договір №22/02/2022 відповідно до якого ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором позики №75141695. 10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №75141695. Також, 29.12.2021 було укладено договір №29/12-2021 відповідно до якого ТОВ "МАНІФОЮ" відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3174627. У свою чергу, 10.03.2023 було укладено договір №10-03/2023/01 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3174627. Заборгованість станом на 07.03.2025 за вказаними договорами відповідачем не погашена, проценти за користування кредитними коштами не сплачено, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість. В добровільному порядку заборгованість відповідачем не погашена, внаслідок чого представник позивача змушений звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості в примусовому порядку. Ухвалою суду від 04.08.2025 відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін. Також, було задоволено клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 15.12.2025 продовжено строк судового провадження. Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Копія позовної заяви з додатками та ухвалою суду була направлена відповідачу за місцем реєстрації останнього рекомендованим поштовим відправленням. 28.10.2025 до суду повернуто рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до якого ухвала суду та матеріали позову були отримані відповідачем 23.10.2025 особисто. Таким чином, судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідив матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні докази, приходить до наступного висновку. Із матеріалів справи встановлено, що 24.08.2021 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] було укладено в електронній формі договір позики №75141695, підписаного електронним підписом позичальника, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора Х8zqNbQt9R. У пунктах 2.1.- 2.3. договору позики сторони погодили, що сума позики становить 5 350,00 грн, строк позики 25 днів, тобто до 18.09.2021, процентна ставка (базова) 1,99 %, (фіксована) в день. Згідно додатку № 1 до договору позики №75141695 від 24.08.2021 загальна вартість кредиту 6680,81 грн., з яких: 5 350,00 грн тіло кредиту, 1 330,81 грн проценти за користування кредитом. Згідно листа АТ «Таскомбанк» № 2870/47.1 від 30.01.2025, на виконання умов договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам № 74 від 03 серпня 2020 року, банком 24.08.2021 був здійснений переказ грошових коштів: [PERSON] ; код 62d3064e-eae1-495d-91ef-612467c70468, сума 5 350,00 грн., дата транзакції 24.08.2021, договір №75141695, дата договору 24.08.2021, маскований номер картки [NUMBER] . Згідно з розрахунком, станом на 10.01.2023 загальна сума заборгованості [PERSON] становить 17 381,73 грн., з яких: 5 350,00 грн залишок по тілу позики, 12 030,86 грн. залишок по процентам, заборгованість за нарахованими 3% річних 0,87 грн. Крім того, 15.09.2021 між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] , в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача (одноразовим ідентифікатором), укладено Договір позики №3174627, за умовами якого позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник прийняв на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцеві проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору (п.2.1 договору); сума позики - 3 000, 00 грн. (п.2.3 договору); середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований - 1.99000% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики (п.2.4.2 договору); середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий, фіксований - 1,99000% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики (п.2.4.3 договору); базова процентна ставка за позикою, фіксована - 1,99000% від суми позики за кожен день користування позикою (п. 2.4.4 договору); розмір процентів на прострочену позику, фіксований - 1.01% від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою (п. 2.5 договору). В додатковій угоді № 1 до договору позики №3174627 від 16.09.2021, який [PERSON] підписав за допомогою електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором z60741, сторони погодили продовжити строк позики шляхом установлення строку користування позикою до 16.10.2021 (30 днів) та обумовили розрахунок платежів за договором позики з урахуванням продовження строку позики. Відповідно до довідки ТОВ Універсальні платіжні рішення (далі - ТОВ УПР), ТОВ УПР надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Між ТОВ «Маніфою» та ТОВ УПР укладено договір на переказ коштів ФК-П-20/05-05 від 08.07.2020, відповідно до якого 15.09.2021 було успішно перераховано 3 000, 00 грн на картку № [NUMBER] , з призначенням платежу: зарахування 3000, 00 грн на картку [NUMBER] . Згідно з розрахунком, станом на 10.01.2023 загальна сума заборгованості [PERSON] становить 43221, 00 грн., з яких: 3 000,00 грн залишок по тілу позики, 6 291, 00 грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, 33 930,00 грн нараховані відсотки за кредитним договором, заборгованість за нарахованими 3% річних 0,00 грн. Окрім того, на виконання ухвали суду від 18.09.2025, АТ «Райффайзен Банк» надав інформацію, що банківська кратки № [NUMBER] емітувалась на ім`я [PERSON] . Також була надана інформація про рух коштів, відповідно до якої 15.09.2021 були зараховані кошти в розмірі 3 000,00 грн та 24.08.2021 були зараховані кошти в сумі 5 350,00 грн. 22.02.2022 було укладено договір №22/02/2022 відповідно до якого ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором позики №75141695. Відповідно до Реєстру боржників № 1 до Договору факторингу № 22/02/2022 від 22.02.2022, укладеного між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 75141695 в розмірі 17 380,86 грн. 10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №75141695. Відповідно до Реєстру боржників до Договору № 10-01/2023 ПРО ВІДСТУПЛЕННЯ (КУПІВЛЮ-ПРОДАЖ) ПРАВ ВИМОГИ від 10.01.2023, укладеного між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 75141695 в розмірі 17 380,86 грн. Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом вимоги до Відповідача за договором №75141695. 29.12.2021 було укладено договір №29/12-2021 відповідно до якого ТОВ "МАНІФОЮ" відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3174627. Відповідно до Реєстру боржників № 1 до Договору факторингу № 29/12-2021 від 29.12.2021, укладеного між ТОВ "МАНІФОЮ" та ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики №3174627 в розмірі 9 291,00 грн. 10.03.2023 було укладено договір №10-03/2023/01 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3174627. Відповідно до Витягу з Додатку № 1 до Додаткової угоди №1 від 29.12.2023 (до Договору № 10-03/2023/01 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.03.2023, укладеного між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики №3174627 в розмірі 43 221,00 грн. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до Відповідача за договором №3174627. В наданому позивачем розрахунку заборгованості зазначено, що у відповідача наявний борг станом на 07.03.2025: за договором №75141695 на суму 17 380,86 грн, з яких: 5 350, 00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 12 030,86 грн - сума заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги; за договором №3174627 на суму 43 221, 00 грн, з яких: 3 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 40 221, 00 грн - сума заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги, 3% річних 0,00 грн. Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов договорів позики, непогашення відповідачем заборгованості за цими договорами, що є порушенням законних прав та інтересів позивача. Дослідивши докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з таких мотивів. Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п.3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як встановлено ч.1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законам; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного Кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року по справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3-4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у різі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання, як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч. 1 ст. З Закону України «Про електронну комерцію»). При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором не було б укладено. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 року у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19. На підставі наведених вище правових норм, беручи до уваги те, що зазначені вище договори підписані відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, наявність якого разом з електронним підписом первісного кредитору підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх, є доведеним факт укладення між сторонами електронних договорів позики № 75141695 від 24.08.2021 та № 3174627 від 15.09.2021, та про те, що позичальник всі умови договорів цілком зрозумів та своїм підписом підтвердив та закріпив те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Оскільки договори позики № 75141695 від 24.08.2021 та № 3174627 від 15.09.2021, які підписані сторонами, є чинними, у встановленому законом порядку недійсними не визнавалися, тому вбачається, що між первісними кредиторами та відповідачем, як позичальником, виникли договірні відносини щодо користування позичковими коштами. Таким чином, сторони укладених договорів № 75141695 від 24.08.2021 та № 3174627 від 15.09.2021 узгодили розмір кредиту/позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на вказаних у договорах умовах шляхом підписання договорів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ПК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), які засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що до відносин за кредитним договором застосовується правове регулювання щодо відносин за договором позики. За таких обставин зобов`язання за кредитним договором виникають з моменту передачі кредитодавцем позичальнику коштів, згідно умов кредитного договору. Згідно вимог ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким виконанням щодо кредитних правовідношень є повернення кредитних ресурсів та сплата відсотків за їх використання з дотриманням визначених законодавством або договором умов, якими по відношенню до кредитних договорів є повернення, строковість, платність. Згідно ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки установлені договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 12 ЦПК України передбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Із матеріалів справи вбачається, що факт отримання коштів відповідачем не заперечувався, однак, як встановлено у судовому засіданні відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання зобов`язань та відповідних виплат на погашення позики у строки передбачені договорами не здійснював. Згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові від 26 грудня 2019 року № 467/555/19 Верховний Суд, виснував, що «враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на зазначене, відповідач, підписанням договорів позики № 75141695 від 24.08.2021 та №3174627 від 15.09.2021 та всіх додатків до них на сайті позикодавців, шляхом введення коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, приєднавшись до Публічної пропозиції Позикодавців та отримавши грошові кошти, висловив своє волевиявлення та підтвердив своє погодження з усіма умовами договорів, як прийнятними для нього. Про прийняття відповідачем усіх умов договору свідчить також те, що останній не скористався своїм правом, передбаченим ст. 15 ЗУ «Про споживче кредитування» та не відмовився від його умов (отримання позики). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Із викладеного вище вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. Подані позивачем документи підтверджують укладення відповідачкою договорів позики № 75139334 від 31.08.2021 та № 3035607 від 26.08.2021. Копії договорів відступлення права вимоги підтверджують перехід всіх прав грошової вимоги за зазначеними вище договорами, до позивача по справі. Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договорами позики № 75141695 від 24.08.2021 та №3174627 від 15.09.2021 у строки передбачені договорами належним чином не виконав, та під час розгляду справи наявність та розмір заборгованості, відповідність розрахунку не були спростовані відповідачем належними доказами, а тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредитів за договором позики № 75141695 від 24.08.2021 та №3174627 від 15.09.2021 з відповідача на користь позивача підлягають задоволенню. Щодо стягнення заборгованості за відсотками, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 акцентує увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Як вбачається з договору позики № 75141695 від 24.08.2021, строк позики визначено 25 днів. Зі змісту договору позики №3174627 від 15.09.2021 вбачається, що строк кредиту становить 19 днів. Згідно додаткової угоди № 1 до договору позики №3174627 від 16.09.2021, який [PERSON] підписав, сторони погодили продовжити строк позики шляхом установлення строку користування позикою до 16.10.2021 (30 днів) та обумовили розрахунок платежів за договором позики з урахуванням продовження строку позики. Доказів, що свідчили б про подальше продовження дії договорів матеріали справи не містять. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Отже, нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за відсотками в сумі 4 256,11 грн: - за кредитним договором № 75141695 від 24.08.2021, що нарахована в межах строку кредитування в розмірі 1 330,81 грн (5 350,00 грн х 1,99% х 25 днів); - за кредитним договором №3174627 від 15.09.2021, що нарахована в межах строку кредитування в розмірі 2 925,30 грн (3 000,00 грн х 1,99% х 19 днів = 1134, 30 + 3 000,00 грн х 1,99% х 30 днів = 1 791, 00). За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитними договорами № 75141695 від 24.08.2021 та №3174627 від 15.09.2021 в сумі 12 606,11 грн. Відповідно до пункту 6 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. У відповідності зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 2 422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №0507260017 від 24.03.2025. Таким чином з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 503,86 грн, що є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16000,00 грн, на підтвердження яких позивачем були надані: договір про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024, заявка про надання юридичної допомоги № 463 від 01.02.2025, витяг з акту №5 про надання юридичної допомоги від 28.02.2025. За змістом статті 134 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказує, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. В даній справі, суд звертає увагу, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial