Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

У березні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за спожиту теплову енергію у розмірі 71 205,23 грн., 4194 грн -= счуму, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 1932,75 грн - 3% річних та 3028 грн витрат сплаченого судового збору. Позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за спожити послуги у період з 01.10.2017 року по 01.08.2024 року, збільшення боргу з урахуванням інфляції, три процента річних. Посилаючись на подачу позивачем заяв про видачу судових наказів до Центрального районного суду м. Миколаєва 19.10.2028 року, 03.02.2021 року, 25.05.2023 року, вважає, що строк позовної давності ним не пропущений. Ззанаачє, що відповдіачі є співвласниками квратири 33 по пр.центральному 141А в м.миколаєві, за вказаною адресою відкрито особовий рахунок [NUMBER] . Товариством у опалювальних періодах 2017- 2024 років надавалися послуги з теплопостачання за вкзааною адресою, проте власниками квратири оплата таких послуг не здійснювалася, що і стало підставою звернення до суду. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.03.2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Сидоренко Т.В. подано відзив на позов, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі, вважають їх безпідставними та необґрунтованими . Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України , судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. ВСУ сформулював висновок про те, що оскільки судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу, як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України , перериває перебіг позовної давності (постанови ВСУ від 21.01.2015 року у справі № 6-214цс14, від 13.01.2016 року у справі № 6-931цс15, ВС від 23.05.2018 року у справі № 216/5756/15-ц). У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень вказано, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні. Задля гарантування юридичної визначеності ВП ВС має відступати від попередніх висновків ВСУ чи ВС лише за наявності для цього належної підстави. ВП ВС у постанові від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17 дійшла до висновку, що інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України . ЦК України кодексу набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним. Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). ВП ВС вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України , переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (постанови ВП ВС від 24.04.2019 року у справі № 523/10225/15-ц, ВС від 23.05.2018 року у справі № 640/2704/16-ц, від 29.05.2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (постанова ВС від 23.05.2018 року у справі № 663/2070/15 ц). З огляду на викладене ВП ВС у постанові від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17 відступила від висновку ВСУ, висловленого у постановах від 21.01.2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13.01.2016 року у справі № 6 931цс15, та від висновку ВС, висловленого у постанові від 23.05.2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України , заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Таким чином, позивачем пропущений строк позовної давності щодо частини платежів. По-друге , відповідачі [PERSON] , [PERSON] є власниками 2/5 часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частках по 1/5 частки у кожного. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.07.2024 року у справі № 490/11251/23 визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] , а в лютому 2025 року за заявою [PERSON] , [PERSON] на частину квартири, яка визначена у користування [PERSON] , [PERSON] позивачем відкритий окремий особовий рахунок № [NUMBER] та укладений окремий договір про постачання теплової енергії. 10.12.2025 року представником позивача надано відповідь на відзив, в якій зазначають, що по особовому рахунку в 2021 році частково сплачувалася заборгованість за теплову енергію, а отже неодноразово вчинялися дії , якими фактично визнавався борг за теплову енергію перед позивачем, на підставі чого позовна давність переривалася. Крім того, у спірних правовідносинах позовна давність в силу введеного карантину та воєнного стану та положень 12,19 розділу " прикінцеві та перехідні положення " ЦК України- на момент подання позову не спливла. Щодо укладення нового особового рахунку № [NUMBER] , то такий рахунок був зареєстрований лише після звернення [PERSON] в лютому 2025 року. Отже заборгованість , яка виникла за попередній період за особовим рахунком № [NUMBER] повинна сплачуватися всіма співвласниками. Ухвалою Центрального районного суду від 26.03.2025 року відкрито провадження у справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив про розгляд справи за його відсутності, просив про задволення позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокатка Сидоренко Т.В. надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином, у відповідності до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України та згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повідомленим про дату, час і місце судового засідання, будь-яких заяв чи клопотань не подавав, правом надання відзиву не скористалися . Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно дост. 9Конституції Україниєчастиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. У відповідності до ст. 13 ЦПК Українисудрозглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками 2/5 часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частках по 1/5 частки у кожного. Підстава набуття права власності відповідачами:- свідоцтво про право власності на житло від 29.10.1998 року, видане ДКП «Комунар Побут». Право власності відповідачів зареєстровано КП ММБТІ 05.03.1999 року, номер запису 18256; рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.11.2016 року у цивільній справі № 490/2275/16. Право власності відповідача [PERSON] на 1/5 частку у праві власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.12.2019 року, номер запису про право власності 34563371. Право власності відповідача [PERSON] на 1/5 частку у праві власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.12.2019 року, номер запису про право власності 34563341. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.07.2024 року у справі № 490/11251/23 визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: [PERSON] , [PERSON] виділено у користування кімнату № 8 площею 12,1 кв.м., кімнату № 9 площею 12,0 кв.м., лоджію № 11 площею 3,0 кв.м., [PERSON] виділено у користування кімнату № 4 площею 17,7 кв.м., кімнату № 5 площею 9,2 кв.м., балкон № 12 площею 1,7 кв.м.; приміщення коридору № 1 площею 12,2 кв.м., шафу вбудовану № 2 площею 1,0 кв.м., ванну № 6 площею 2,8 кв.м., вбиральню № 7 площею 1,4 кв.м., кухню № 3 площею 7,5 кв.м., шафу вбудовану № 10 площею 0,4 кв.м. залишено у спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішення суду набрало законної сили. В лютому 2025 року за заявою [PERSON] , [PERSON] на частину квартири, яка визначена у користування [PERSON] , [PERSON] позивачем відкритий окремий особовий рахунок № [NUMBER] та укладений окремий договір про постачання теплової енергії. Судом встановлено, що позивач здійснював постачання теплової енергії до вищевказаної квартири в період з 2018-2021 року, що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону. З наявного в матеріалах справи розрахунку боргу вбачається, що позивач надав теплову енергію за період 01.10.2017 по 01.08.2024 року, загальна сума заборгованості після провнедення перерахунку скаладає 71 205,23 грн. За період з 01.10.2017 року по 01.01.2022 відповідачам нараховано : 4194,90 грн. - сума , наяку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції та 1932,75 грн. - 3% річних. за вказаний період позивач 19.10.2028, 03.02.2021 та 25.05.2023 звертався до Центрального районного суду м.Миколаєва з заявами про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів боргу за спожиту теплову енергію , проте ухвалами суду видані судові накази були скасовані за заявами [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст.24 ЗаконуУкраїни«Про теплопостачання» та п. 4 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою КМУ від 03.10.2007 року N 1198, споживач зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати належне йому майно, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦКУкраїни зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань і одностороння зміна умов договору не допускається. Положеннями ст. ст. 610, 611 ЦивільногокодексуУкраїни передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Як встановлено на підставі частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21 серпня 2019 року (в редакції постанови № 1022 від 08 вересня 2021 року) (далі Правил), 01 жовтня 2021 року на офіційному сайті ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» (https://ntec.mk.ua) була опублікована інформація щодо затвердження типового публічного договору приєднання, текст типового індивідуального договору про послуги постачання теплової енергії та форму заяви до нього. Відповідно до пункту 13 Правил індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги. Згідно п. 5. ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017року №2189-VІІІ між позивачем та відповідачами діє індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання. Відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку сплачувати надані послуги. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16. Постачання теплової енергії відповідачам зафіксовано письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Таким чином, оскільки відповідачі впродовж певного періоду споживали послуги без укладеного з позивачем договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а тому останні не звільняються від оплати послуг у повному обсязі. Частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 24 червня 2004 року № 1875-VІ) передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 24 червня 2004 року № 1875-VІ) передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно із пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630 (далі - Правила) регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. За змістом пунктів 18, 30 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки. Як з`ясовано судом та підтверджується наявними у справі доказами, відповідачі свої зобов`язання за договором про надання послуг належним чином не виконували, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 71 205,23 грн. суми боргу за спожиту теплову енергію, що підтверджується долученими позивачем розрахунками заборгованості за вказаний період. Вказану заборгованість відповідачами не спростовано. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із положеннями статей 525, 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивач довів наявність договірних зобов`язань відповідачів по оплаті наданих позивачем комунальних послуг, відповідно до умов договору приєднання та за встановленими тарифами. Відповідачі послуги отримали і не оплатили їх у повному розмірі, мають заборгованість в оплаті. Відповідачі не довели наявності підстав для звільнення їх від обов`язку сплатити надані їм комунальні послуги, чи для зменшення їх вартості, чи факту ненадання таких послуг, чи факту більшої оплати вказаних комунальних послуг, і не оспорили розмір наявної заборгованості. Тому суд дійшов висновку, що позивач має право вимагати від відповідачів - споживачів послуг - їх оплати у повному обсязі за встановленими тарифами і розцінками, а відповідачі, як сторона, що послуги отримала, але не виконала свої зобов`язання, допустила прострочення в оплаті, - зобов`язані сплатити позивачу за надані ним послуги, що є підставою для стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення. Враховуючи, що відповідачами порушено умови та строки виконання основного зобов`язання за договірними правовідносинами, вимога позивача про стягнення з відповідачів втрат від інфляції а також 3 % річних від простроченої суми заборгованості є правомірною та підлягає задоволенню. Разом із тим, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності. Судом встановлено, що вимоги позивач пред`явив за період з 01.10.2017 року по 01.08.2024 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно із приписами ст.ст. 260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. ВП ВС у постанові від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17 дійшла до висновку, що інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України . Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). ВП ВС вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України , переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (постанови ВП ВС від 24.04.2019 року у справі № 523/10225/15-ц, ВС від 23.05.2018 року у справі № 640/2704/16-ц, від 29.05.2018 року у справі № 903/509/17). З огляду на викладене ВП ВС у постанові від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17 відступила від висновку ВСУ, висловленого у постановах від 21.01.2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13.01.2016 року у справі № 6 931цс15, та від висновку ВС, висловленого у постанові від 23.05.2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України , заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності Разом з тим, згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України. Постановою Кабінету Міністрів України "'«Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 «з метою запобігання поширенню на України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-, з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території країни діяв карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом» та наступними постановами КМУ з цього ж питання. В подальшому Кабінет Міністрів України постановою № 1336 від 15.12.2021 продовжив дію адаптивного карантину на території України до 31 березня 2022 року продовжено внесення змін до постанови № 1236 від 9 грудня 2020 р., постановою від 09.12.2020 №1236 продовжено дію до 30.04.2023 року. Постановою від 27.04.2023 №383 продовжено дію до 30.06.2023 року. Отже Карантин в Україні безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 року. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Отже, до вимог ПрАТ "МТЕЦ", строк позовної давності до яких не сплив на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тобто станом на березень 2020 року, не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності. При цьому, оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувались позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісяця платежу. 30.03.2020 Верховна Рада прийняла закон № 540-IX (набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину. Зокрема, пунктом 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України було визначено, що під час дії карантину, строки, встановлені низкою статей цього Кодексу (зокрема, позовна давність), продовжуються на строк дії карантину. При застосуванні приписів пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України суд враховує також, що такий строк слід застосовувати відносно кожного щомісячного платежу. Суд враховує ті обставини, що оплата комунальних послуг має здійснюватись споживачами цих послуг до 20 числа місяця, наступного за тим, в якому цю послугу спожито. Встановлено, що платежі відповідачами за послуги позивача у спірний період не здійснювалися взагалі. Враховуючи вищенаведене, сплив строку позовної давності щодо періоду заборгованості, починаючи з жовтня 2017 по жовтень 2022 припадає на час дії карантину, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину. А тому ця заборгованість підлягає стягненню з відповідачів. Отже, строк позовної давності за заявленими вимогами позивачем не пропущено. Таким чином, враховуючи порушення відповідачами виконання зобов`язань по сплаті житлово-комунальних послуг, а саме: послуг з централізованого опалення, гарячої води, суд визнає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідачів на користь позивача втрат від інфляції внаслідок несвоєчасного розрахунку та 3 % річних від простроченої суми заборгованості. Так, відповідно до ч. 1 ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. А ст. 360 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування. У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17 (провадження № 61-18650св20) зроблено висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке здійснюється власником на свій розсуд незалежно від волі інших осіб. Одночасно на власника покладаються певні зобов`язання, зокрема обов`язок здійснювати утримання майна. Житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи в забезпеченні належних умов проживання у житлових приміщеннях у порядку, встановленому законодавством. Теплопостачання (централізовані опалення та постачання гарячої води) є одним із видів житлово-комунальних послуг, який забезпечує належне утримання та збереження нерухомого майна. Споживачі зобов`язані оплатити надані житлово-комунальні послуги відповідно до умов укладеного договору. Водночас відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг повинні виконуватися споживачами належним чином відповідно до умов укладеного договору чи вимог актів цивільного законодавства. Споживач визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, якщо він не приступив до його виконання в установлені строки чи виконав це зобов`язання не в повному обсязі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно положень статті 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Таким чином, беручи до уваги встановлені судом обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Отже, оскільки відповідачі у вказаний період нарахування заборгованості були співвласниками квартири на праві спільної часткової власності , з них пропорційно їх частки у праві власнсготі підлягає стягненню заборгованість за спожиту теплову енергію. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволенню, а саме 6 З відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути з кожної по 14 241,05 грн заборгованості за спожиті послуги з теплопоостачання, 838,98 грн інфляційних втрат, 386,55 грн 3% річних за період 10.10.2027- 01.08.2024 років - що дорівнює по 1/5 частині від загального розміру заборгованості пропорційно їх частки у праві спільної часткової власності на вищевказану квартиру. З відповідача [PERSON] слід стягнути 42 723,15 грн заборгованості за спожиті послуги з теплопоостачання, 2 516,94 грн інфляційних втрат, 1159, 65 грн 3% річних за період 10.10.2027- 01.08.2024 років - що дорівнює 3/5 частині від загального розміру заборгованості пропорційно його частки у праві спільної часткової власності на вищевказану квартиру. При цьому суд погоджується з твердженням позивача , що оскільки новий особовий рахунок № [NUMBER] був зареєстрований лише після звернення [PERSON] в лютому 2025 року, то заборгованість , яка виникла за попередній період за особовим рахунком № [NUMBER] повинна сплачуватися всіма співвласниками. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 605,6 грн з кожної з відповідачок та 1816,80 грн з відповідача - пропорційно до задоволених позовнивх вимог .

Outcome: partial