Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з позовом до [PERSON] , з участю третьої особи Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що 31.03.2014 комісією в складі працівників Державного територіально - галузевого об`єднання «Львівська залізниця» та представників Рясне - Руської сільської ради під час обстеження земельної ділянки Залізниці в межах території Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області було виявлено, що на 4км+868м - 4км+893м дільниці Рясне - Кар`єрна з правої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення Залізниці 60 м., на відстані 25 м. від осі під`їзної колії на земельній ділянці смуги відведення Залізниці знаходиться присадибна земельна ділянка, яка огороджена сітчастою огорожею, і яку без будь - яких правових підстав самовільно захопив [PERSON] . Наведене вище підтверджується актом від 31.03.2014. Щодо належності спірної земельної ділянки, яка самовільно зайнята відповідачем, до земель державної власності, як земель під державними залізницями, слід зазначити наступне. Статтею 125 ЗК України передбачено що право постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право Залізниці на земельну ділянку смуги відведення в межах Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, в тому числі на самовільно зайняту, виникло до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та не було припинене з урахуванням наступного. Згідно із Положенням «Про землі, надані транспорту», затвердженого Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР № 58, Ради народних комісарів СРСР №50 від 07.02.1933, відповідно до статті якого, землями, наданими транспорту, визнавались перелічені в ст.ст. 4 - 8 цього Положення землі. А відповідно до ст. 4 цього Положення до залізничних транспортних земель відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури. Дане Положення набрало чинності та діяло на вищевказаних землях із 1939 року, на підставі Закону СРСР «Про включення Західної України у склад СРСР із возз`єднанням її із УРСР» від 01.11.1939 до набрання чинності Постановою Ради Міністрів СРСР № 24 від 08.01.1981 «Про затвердження Положення про землі надані транспорту». Статтею 1 цього Положення передбачено, що землями транспорту визнаються землі, надані підприємствам, установам і організаціям транспорту для здійснення покладених на них спеціальних задач. Розміри земельних ділянок, наданих для вказаних цілей визначаються відповідно до затверджених в установленому порядку норм або проектно-технічної документації. Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 положення п. 6 діючої постанови Верховної Ради Української РСР від 08.12.1990 «Про земельну реформу» №563-ХІІ в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Проте, що спірна земельна ділянка була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту» свідчить «План границ полосьі отвода линии Львов-Яворов Львовской железной дороги в административньїх гранітах Брюховичского, Ивано - Франковского и Яворовского районов Львовской области 1950 года», який відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Із врахуванням діючих у зазначений період норм Земельного кодексу УРСР від 25.10.1922, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених Постановою ЦВК СРСР від 1928 року, усі землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (в тому числі Народного Комісаріату СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та, за відсутності їх згоди, можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку. При цьому землі транспорту (зокрема землі залізниць) відносилися до земель спеціального призначення щодо яких був встановлений спеціальний порядок відводу, реєстрації землекористування та вилучення земельних ділянок. Відповідно до наведеного вище законодавства, яке діяло на момент виникнення в 1950 році права Залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п. 54,55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928). Проте, всупереч зазначеному вище, земельна ділянка смуги відведення залізниці без попереднього її вилучення була самовільно зайнята відповідачем та огороджена сітчастою огорожею. Крім того, за залізницею як землекористувачем обліковується площа в формі 6-зем саме на підставі зазначеного вище плану смуги відведення, що підтверджується довідкою від 05.02.2014 № 816 відділу Держземагенства в Яворівському районі Львівської області та довідкою відокремленого підрозділу «Підзамчівська дистанція колії» Залізниці від 06.05.2014 № 425. Просить заявлені позовні вимоги задовольнити. Зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в межах Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області на 4км+868м - 4км+893м з правої сторони за ходом кілометрів дільниці Рясне - Кар`єрна шляхом демонтажу сітчастої огорожі, яка розміщена на цій земельній ділянці. Стягнути на користь позивача з відповідача судовий збір за розгляд цієї позовної заяви. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги. Просить такі задовольнити. Крім цього,додатково повідомив, що на запит Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» від 26.11.2025 у даній справі який був скерований Службі з управління майновими і земельними ресурсами, було проведено комісійне обстеження земельної ділянки залізниці в межах населеного пункту на території Рясне-Руської сільської ради. На участь у обстеженні були запрошені представники Рясне-Руської сільської ради (лист від 24.03.2014 № 209). Під час обстеження на 4км+868 4км+893 з правої сторони за напрямком зростання нумерації кілометрів в смузі відведення залізниці було виявлено присадибну ділянку без видимих ознак використання, яку зі слів представників Рясне-Руської сільської ради, така належала [PERSON] , однак підписати вищевикладене представники Рясне-Руської сільської ради від підпису в акті відмовились. Крім цього, 01.12.2025 було проведено комісійне обстеження земельної ділянки залізниці в межах населеного пункту на території Рясне-Руської сільської ради на 4км+700 4км+900 з правої сторони за напрямком зростання нумерації кілометрів, однак, як вбачається з наведеного в акті в смузі відведення сторонніх об`єктів нерухомого майна не виявлено (копія акту додається). Також зазначив, що з наявної інформації з відкритих даних земельного кадастру України (kadastr.live) серед зареєстрованих земельних ділянок, з 4км+700м до 4км+900м з правої сторони за напрямком зростання нумерації кілометрів в смузі відведення залізниці слідує що за відповідачем [PERSON] не зареєстровано жодних земельних ділянок. Відповідні дані, які внесені в Державний земельний кадастр про земельні ділянки на території Рясне-Руської сільської ради на протязі 2014-2025 років відбулись на підставі зміни конфігурації та зміни власників земельних ділянок. Крім цього, зазначив, що він освідомлює що позов є безпідставним,однак, згідно довіреності на підставі якої він уповноважений на представлення інтересіва позивача, він не вправі відмовитись від позовних вимог. Представник Львівської міської ради в судове засідання не з`явився скерував на адресу суду письмове клопотання в якому просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги заперечує, просить в задоволенні таких відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоч неодноразово на адресу вказану у позовній заяві скеровувались рекомендовані виклики в судове засідання, які поверталися на адресу суду з відміткою адресат відсутній за місцем проживання. В матеріалах цивільної справи відсутня дата народження та ідинтифікаційний код відповідача, відтак встановити місце реєстрації [PERSON] є неможливим, хоч судом скеровувались запити щодо місця його реєстрації. Дана справа надійшла до суду 01.09.2014, та перебувала в провадженні судді Яворівського районного суду Львівської області [PERSON] , який на підставі рішення Вищої ради правосуддя № 3304/0/15-17 від 17.10.2017 року "Про звільнення [PERSON] з посади судді Яворівського районного суду Львівської області", звільнений із займаної посади. В подальшому матеріали цивільної справи відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2017 року було розподілено та передано судді Кондратьєвій Н.А. Відповідно до розпорядження №153 від 28.10.2021, у зв`язку з припиненням 24 вересня 2021 року повноважень судді Яворівського районного суду Львівської області Кондратьєвої Н.А., по відправленню правосуддя у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку призначення на посаду судді, такі на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2021 були передані судді Швед Н.П. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2021 року матеріали цивільної справи прийнято до провадження, та 04.01.2022 року цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Як вбачається з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 13), так і в Конституції України (стаття 55) передбачено, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Статтею 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Реалізуючи передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України право на судовий захист, особа повинна вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Таким чином, порушення має бути реальним, обгрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до правової позиції, яка викладена у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 910/3372/19, від 13 липня 2022 року у справі № 916/3307/16, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог. На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 31.03.2014 комісією в складі головного інженера відокремленого підрозділу "Підзамчівська дистанція колії'' ДТГО "Львівська залізниця" Хонька Р.О., начальника сектора майнових та земельних ресурсів відокремленого підрозділу "Львівська дирекція залізничних перевезень" ДТГО "Львівська залізниця" Коханця Т.А., провідного інженера відділу земельних ресурсів служби з управління майновими та земельними ресурсами ДТГО "Львівська залізниця" Мацька В.Т., інженера - землевпорядника відокремленого підрозділу "Підзамчівська дистанція колії" ДТГО "Львівська залізниця" [PERSON] , за участю голови Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області Смокоровської Е.П., спеціаліста -землевпорядника Рясне-Руської сільської ради Сухенького Є.М. та мешканців села Рясне-Руська Проця С.Е., [PERSON] провели обстеження земельної ділянки ДТГО "Львівська залізниця" в межах населеного пункту на території Рясне-Руської сільської ради де виявила, що на 4км+868м - 4км+893м дільниці Рясне - Кар`єрна з правої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення Залізниці 60 м., на відстані 25 м. від осі під`їзної колії на земельній ділянці смуги відведення Залізниці знаходиться присадибна земельна ділянка, яка огороджена сітчастою огорожею, і яку без будь - яких правових підстав самовільно захопив [PERSON] . Видимих ознак використання даної земельної ділянки під час комісійного обстеження не виявлено. Листом №209 від 24.03.2014р. для участі в комісії запрошувалися представники сільської ради. Участь обстеженні взяли [PERSON] , [PERSON] та мешканці села Рясне-Руська Гіроць С.Е., [PERSON] , які від підписання акту відмовилися. Як вбачається з матеріалів справи, згідно «Плану границ полосы отвода линии Львов-Яворов», виготовленого в 1950 році Транспроекткарвер, та зазначає, що смуга відведення ДТГО "Львівська залізниця" на 4км+868м.-4км+893м. з правої сторони за ходом кілометрів дільниці Рясне-Кар`єрна складає 60 м.від осі під`їздної колії. Як вбачається з акту від 01.12.2025 який міститься в матеріалах справи, комісією, було проведено комісійне обстеження земельної ділянки залізниці в межах населеного пункту на території Рясне-Руської сільської ради на 4км+700 4км+900 з правої сторони за напрямком зростання нумерації кілометрів, однак, сторонніх об`єктів наведених в акті від 31.03.2014 в смузі відведення нерухомого майна не виявлено.З наявної інформації з відкритих даних земельного кадастру України (kadastr.live) серед зареєстрованих земельних ділянок, з 4км+700м до 4км+900м з правої сторони за напрямком зростання нумерації кілометрів в смузі відведення залізниці слідує що за відповідачем [PERSON] не зареєстровано жодних земельних ділянок. Відповідні дані, які внесені в Державний земельний кадастр про земельні ділянки на території Рясне-Руської сільської ради на протязі 2014-2025 років відбулись на підставі зміни конфігурації та зміни власників земельних ділянок. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (див. пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)). Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Звертаючись до суду з позовом позивач покликався на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою,яка знаходиться в постійному користування ДТГО"Львівська залізниця", а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області на 4км. плюс 868м -4км. плюс 893м з правої сторони за ходом кілометрів дільниці Рясне - Кар`єрна шляхом демонтажу сітчастої огорожі. Встановлені в ході розгляду справи обставини, які слугували підставою звернення з позовом, не знайшли підтвердження того,що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні земельною ділянкою за вищевказаною адресою. В ході розгояду справи судом не здобуто жодних належних доказів, проте що позивачу чиняться перешкоди у користуванні земельною ділянкою Отже, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні допустимі, достовірні та достатні докази, які б підтверджували той факт, що відповідач Висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 19 січня 2022 року, справа №727/10631/20, 18 січня 2024 року, справа №755/7604/22. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що згідно даних земельного кадастру України серед зареєстрованих земельних ділянок, з 4км+700м до 4км+900м з правої сторони за напрямком зростання нумерації кілометрів в смузі відведення залізниці відсутня ділянка, яка зареєстрована за [PERSON] , сторонніх об`єктів наведених в акті від 31.03.2014 в смузі відведення не виявлено, суд приходить до висновку що позовні вимоги Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» до [PERSON] , з участю третьої особи Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою слід залишити без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed