Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою про визнання дійсним договору купівлі- продажу та просили визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., укладений 01 серпня 1996 року між [PERSON] , [PERSON] з одного боку та [PERSON] , [PERSON] . Позов мотивується тим, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. 01.08.1996 року, між [PERSON] [PERSON] з одного боку та [PERSON] , що діяла від власного імені та від імені [PERSON] з іншого, на Одеській універсальній біржі «GIP», був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 96/0999. Відповідно до умов договору, [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] , [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] , за що сплатили 25902934 карбованця. Право власності за позивачами [PERSON] , [PERSON] , було зареєстровано в КП «МТБІ та РОН» за номером 191, стр. 55, кв. 164 пр у встановленому порядку. Набувши прамомічності власника, позивач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Панфілової О.Є. з метою укладення договору дарування, проте, приватним нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду із позовом про визнання вказаного договору дійсним. З моменту придбання нерухомого майна і по теперішній час позивачі здійснюють користування та володіння зазначеним майном у повному обсязі, сплачуючи усі комунальні платежі. Після укладення договору відповідачі виселились з цієї квартири. Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі. Роз`яснено відповідачам, що у випадках ненадання відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд згідно вимог ч.8 ст. 178 та ч.2 ст. 191 ЦПК України розглядатиме справу за наявними матеріалами. Представником позивачів адвокатом Рибаком А. В. подано заяву про підтримання позовних вимог, адвокат не заперечував проти винесення судом заочного рішення та розглядом справи за його відсутністю. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись у встановленому законом порядку. Відзив на адресу суду не надали, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення за письмовою згодою сторони позивача. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. 01.08.1996 року, між [PERSON] [PERSON] з одного боку та [PERSON] , що діяла від власного імені та від імені [PERSON] з іншого, на Одеській універсальній біржі «GIP», був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 96/0999. Відповідно до умов договору, [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] , [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] , за що сплатили 25902934 карбованця. Право власності за позивачами [PERSON] , [PERSON] , було зареєстровано в КП «МТБІ та РОН» за номером 191, стр. 55, кв. 164 пр у встановленому порядку. Набувши прамомічності власника, позивач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Панфілової О.Є. з метою укладення договору дарування, проте, приватним нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду із позовом про визнання вказаного договору дійсним. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли під час дії Цивільного кодексу України 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі продажу в 1997 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір купівлі-продажу квартири та всі істотні умови даного договору сторонами були виконані. При вчиненні правочину дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі продажу квартири, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році. При таких обставинах, суд вважає, що позовні вимоги правомірні, підтверджені нормами ст. 47 ч.2 ЦК України в редакції 1963 року, що регулювала дані правовідносини на час укладення договору купівлі продажу і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожному доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. У зв`язку з тим, що відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення угоди, і така можливість втрачена, правочин підлягав державній реєстрації і така реєстрація не була проведена, враховуючи неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав шляхом задоволення позову.

Outcome: approved