Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

У жовтні 2025 року ТОВ «Бізнес позика», в інтересах якого діє представниця Мишевська Н. М., звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовано тим, що 13 жовтня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (далі ТОВ «Бізнес позика», товариство) та [PERSON] був укладений в електронній формі договір № 504855-КС-002 про надання кредиту, за умовами якого позичальниці [PERSON] шляхом перерахування на її банківську картку № [NUMBER] надано кредит у розмірі 28 000 гривень. 13 грудня 2024 року сторони між собою уклали додаткову угоду № 1 до цього договору № 504855-КС-002, відповідно до якої ТОВ «Бізнес позика» додатково надала позичальниці [PERSON] кредит у розмірі 21 000 гривень. Зазначало, що товариство свої зобов`язання за цим кредитним договором і додатковою угодою до нього виконало повністю, однак відповідачка свої зобов`язання за даними договорами виконала лише частково на загальну суму 39 955,50 грн, унаслідок чого в неї перед ТОВ «Бізнес позика» наявна станом на 04.09.2025 заборгованість у загальному розмірі 107 946,68 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 41 618,44 грн, процентам 64 091,72 грн та комісії 2 236,52 гривень. Посилаючись на наведені вище обставини просило суд стягнути з відповідачки [PERSON] на свою користь заборгованість за договором № 504855-КС-002 про надання кредиту від 13.10.2024 у розмірі 107 946,68 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 41 618,44 грн, процентам 64 091,72 грн та комісії 2 236,52 грн, а також 2 422,40 грн сплаченого судового збору. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2025 року цю позовну заяву ТОВ «Бізнес позика» було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У письмових поясненнях від 05.12.2025 представник відповідачки [PERSON] адвокат Москвічов А. С. посилався на недійсність кредитного договору та на недоведеність його укладення. Також позивачем суду не надано виписку з рахунку відповідачки, на який зараховувалися грошові кошти, та не доведено факт існування заборгованості [PERSON] . Окрім цього позивачем неправомірно нараховано відповідачці штраф. З огляду на це просив у задоволенні позову відмовити повністю. У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідачки [PERSON] адвокат Москвічов А. С. посилався на безпідставність позовних вимог та просив у їх задоволені відмовити повністю. Представниця позивача у судове засідання не з`явилася повторно, хоча була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, однак безпосередньо в позовній заяві просила суд розглянути цю справу без її участі. Заслухавши доводи представника відповідачки адвоката Москвічова А. С., дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини у справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що 13 жовтня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] був укладений в електронній формі договір № 504855-КС-002 про надання споживчого кредиту, за умовами якого [PERSON] було надано на умовах строковості, зворотності, платності споживчий кредит у розмірі 28 000 грн, строком на 16 тижнів, тобто до 02.02.2025, стандартна процентна ставка за кредитом становить 1% в день, комісія за видачу кредиту становить 5 600 гривень /пункти 2.1, 2,3 - 2.7, 2.11-2.13 договору/ (т.1 а.с.33-52). 13 грудня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] була укладена в електронній формі додаткова угода № 1 до договору № 504855-КС-002 про надання споживчого кредиту від 13.10.2024, за умовами якої: - сторони підтвердили, що сума неповернутого кредиту станом на 13.12.2024 становить 20 618,44 грн; - позичальницею [PERSON] у повному обсязі виконано зобов`язання по сплаті процентів за користування кредитом і комісії, які нараховані на підставі договору; - кредит збільшується на суму 21 000 грн, що загалом становить розмір кредиту 41 618,44 грн; - строк кредитування продовжується на 169 днів із дати укладення цієї додаткової угоди, тобто загальний строк дії договору становить 230 днів, тобто з 13.10.2024 до 30.05.2025; - комісія за надання додаткової суми кредиту становить 4 200 грн; - денна процентна ставка становить 0,77%. Після укладення цієї додаткової угоди та збільшення розміру кредиту змінюються умови кредитування /пункти 1-8.1. додаткової угоди/ (т.1 а.с.120,121). Цей договір про надання споживчого кредиту і додаткова угода до нього підписані його сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», про що зазначено у розділі 3 кредитного договору. Договір і додаткова угода до нього містить повну інформацію щодо особи позичальниці, її персональні дані, номер платіжного засобу, номер мобільного телефону, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор в якості аналога власноручного підпису позичальниці UA-0873 та UA-2026 відповідно (т.1 а.с.51, 122). Позивач виконав узяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору і додаткової угоди відповідно в розмірі 28 000 грн і 21 000 грн та перерахував їй ці кошти на картковий рахунок відповідачки № [NUMBER] , про що свідчать листи-підтвердження ТОВ «ПрофітГід» (т.1 а.с.138,139). Із наданої суду відповіді АТ «Універсалбанк» від 17.10.2025 № БТ/Е15771 видно, що на ім`я [PERSON] було емітовано платіжну картку № [NUMBER] , на яку 13.10.2024 і 13.12.2024 було зараховано грошовий переказ коштів у розмірі 28 000 і 21 000 гривень (т.1 а.с.202-204,218), що спростовує судження сторони відповідача про недоведеність отримання [PERSON] кредитних коштів. Відповідачка [PERSON] своїх договірних зобов`язань повністю не виконала, лише частково сплатила кошти, а саме: ?27.10.2024 у розмірі 7 090 грн, із яких 4 200 грн було зараховано на відсотки за користування кредитом і 2 890 грн комісії за надання кредиту; ?11.11.2024 у розмірі 7 094,60 грн, із яких 460 грн зараховано в тіло кредиту, 3 924,60 грн на відсотки за користування кредитом і 2 710 грн комісії за надання кредиту; ?24.11.2024 у розмірі 5 000 грн, із яких 3 234,40 грн зараховано в тіло кредиту, 1 765,60 грн на відсотки за користування кредитом; ?25.11.2024 у розмірі 2 090 грн, які зараховано на відсотки за користування кредитом; ?08.12.2024 у розмірі 7 090 грн, із яких 3 687,16 грн зараховано в тіло кредиту, 3 402,84 грн на відсотки за користування кредитом; ?13.12.2024 у розмірі 1 039,90 грн, які зараховано на відсотки за користування кредитом; ?02.01.2025 у розмірі 10 560 грн, із яких 6 036,52 зараховано на відсотки за користування кредитом, 1 963,48 грн комісії за надання кредиту та 2 560 на неустойку /штраф/, а загалом 39 955,50 грн, і з яких у тіло кредиту було зараховано 7 381,56 грн, у проценти зараховано 22 450,46 грн, у комісію за надання кредиту 7 563,48 грн та у штраф 2560 гривень, про що свідчить відповідний розрахунок заборгованості (т.1 а.с.22,23,25, т.2 а.с.86-94). Наведене спростовує твердження сторони відповідача про не укладення кредитного договору, оскільки [PERSON] неодноразово погашалася кредитна заборгованість. Так, за правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. За положеннями пункту 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац другий ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». У пункті 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір уважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За правилами ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору (ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюється законом. Пунктом 1-1 ч. 1 ст. Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, установлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, установлених договором. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Зважаючи на те, що відповідачкою не виконано зобов`язання щодо повернення тіла кредиту у розмірі 41 618,44 грн і комісії 2 236,52 грн, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту і комісії підлягають задоволенню. Із приводу заявлених ТОВ «Бізнес позика» вимог про стягнення з [PERSON] нарахованих процентів у розмірі 64 091,72 грн, суд зазначає таке. Як уже зазначалося вище, 13 грудня 2024 року додатковою угодою № 1 до договору № 504855-КС-002 про надання споживчого кредиту від 13.10.2024, сторони узгодили між собою, зокрема, що позичальницею [PERSON] станом на 13.12.2024 у повному обсязі виконано зобов`язання по сплаті процентів за користування кредитом і комісії, які нараховані на підставі договору; строк кредитування продовжується на 169 днів із дати укладення цієї додаткової угоди, тобто до 30.05.2025; комісія за надання додаткової суми кредиту становить 4 200 грн; денна процентна ставка становить 0,77%. Після укладення цієї додаткової угоди та збільшення розміру кредиту змінюються умови кредитування /пункти 1-8.1. додаткової угоди/ (а.с.120,121). Отже, станом на 13.12.2024 у відповідачки перед позивачем була відсутня заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом і комісії, які нараховані на підставі договору № 504855-КС-002 про надання споживчого кредиту від 13.10.2024. За таких обставин проценти за користування кредитом у розмірі 41 618,44 грн за 169 днів строку кредитування, тобто з 13.12.2024 по 30.05.2025, із розрахунку 0,77% денної процентної ставки складає 54 158,08 грн /41 618,44 грн тіло кредиту х 0,77% денна процента ставка х 169 днів = 54 158,08 грн/. При цьому відповідачкою 02.01.2025 було сплачено 6 036,52 грн процентів (а.с.23). Також відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). При цьому суд ураховує, що норми ЦК України мають пріоритет над нормами інших законів, які мають юридичну силу, якщо вони стосуються однакових правовідносин і мають різний зміст. Так, Велика Палата ВС у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 вказала, що закріплення в ЦК України необхідності ухвалення інших законів відповідно до цього кодексу є достатньої підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має силу закону України. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Відтак позивачем не враховано вказаних вище вимог перехідних положень ЦК України та протиправно здійснено зарахування 02.01.2025 сплачених відповідачкою коштів у розмірі 2 560 грн у рахунок штрафу (а.с.23). З урахуванням наведеного вище до стягнення з відповідачки підлягають проценти за користування кредитом у розмірі 45 561,56 гривень /54 158,08 - 6 036,52 - 2 560 = 45 561,56). Отже, з огляду на наведене вище суд доходить висновку, що позивач частково довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до часткового задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, пункту 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. За таких обставин з відповідачки [PERSON] слід стягнути на користь позивача ТОВ «Бізнес позика» понесені останнім у справі судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, що становить 2 006,57 грн (2 422,40 грн /сплачений судовий збір/ х 82,83% /задоволених позовних вимог/ = 2 006,57 грн).

Outcome: partial