Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, в якому просила: усунути перешкоди у здійснені нею права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення з неї [PERSON] , без надання іншого житлового приміщення, та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позов мотивований тим, що 21 листопада 2009 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] . У сторін народилися діти: [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.02.2025 у справі № 336/566/25 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Між позивачем та третьою особою не було домовленості про розподіл майна, визначення часток в ньому, та шлюбний договір не укладався. Позивач з дітьми проживала у вказаній квартирі до вимушеного виїзду з України через війну. Деякий час тому, від сусідів по квартирі та матері [PERSON] [PERSON] , позивач дізналась, що у її квартирі проживає стороння особа [PERSON] , з якою позивач не знайома. [PERSON] не давала цій особі згоду на проживання у квартирі, ключи від вхідних дверей їй не передавала. Жодної домовленості між позивачем та відповідачем щодо користування квартирою не існує. У відповідача відсутні законні підстави для вселення та проживання у квартирі. Третя особа жодних пояснень з приводу вселення [PERSON] до квартири не надає. Позивач не давала згоду третій особі на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном (квартирою), не уповноважувала [PERSON] на вчинення правочинів щодо розпорядження указаним спільним майном. Присутність сторонньої особи у належній позивачу квартирі порушує її право приватної власності та перешкоджає користуватися та вільно розпоряджатися цим нерухомим майном. У відповідача відсутні законні підстави для вселення та проживання у вказаній квартирі, тому її необхідно виселити з неї. Самовільне заняття відповідачем квартири позивача створює незручності та перешкоди у користуванні належним їй майном. Ухвалою суду від 25 липня 2025 року по справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 25 вересня 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. 13.08.2025 від представника відповідача [PERSON] адвоката Мельнікової А.А. до суду надійшов відзив, відповідно до якого: в квартирі за адресою [ADDRESS] відповідач ніколи не мешкала, її особисті речі в квартирі відсутні, наміру на проживання у вищезазначеній квартирі відповідач не має, та ніколи не мала, ключі від квартири у відповідача відсутні. З позивачем по справі відповідач особисто не знайома, з [PERSON] перебуває у теплих дружніх стосунках. [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , мешкає та зареєстрована з чоловіком у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . частка будинку за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності відповідно до договору купівлі продажу від 20.08.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Сосіменко Ю.П., зареєстровано в реєстрі за № 1702. Факт постійного проживання відповідача в буд. [ADDRESS] підтверджується також актом про фактичне місце проживання від 05.08.2025. Враховуючи, що в квартирі за адресою [ADDRESS] , відповідач ніколи не мешкала, наміру мешкати не має, її особисті речі в квартирі відсутні, ключи від даної квартири вона ніколи не мала, підстав звернення позивача з даним позовом відсутні. Просила відмовити у задоволенні позову. 13.08.2025 від третьої особи [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, згідно із якими останній повідомив, що він не проживає разом із позивачем більше трьох років, спільне господарство не ведуть, на теперішній час шлюб розірваний. За час перебування у шлюбі з позивачем, він придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано за ним. Позивач більше трьох років мешкає разом із доньками в Чехії, жодних перешкод у користуванні квартирою він їй не створює. В квартирі за адресою [ADDRESS] відповідач [PERSON] ніколи не мешкала, її особисті речі в квартирі відсутні, наміру на проживання у вищезазначеній квартирі відповідач не має, та ніколи не мала. Ключі від квартири у відповідача відсутні. З [PERSON] перебуває у теплих стосунках. Позивач за комунальні послуги в квартирі не сплачує, перешкоди у користуванні квартирою їй не чиняться. Просив відмовити у задоволенні позову. До судово засідання позивач не з`явилась, не зважаючи на постановлену судом ухвалу про визнання явки позивача обов`язковою для надання особистих пояснень. Розгляд справи проводився за участі її представника. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав на підставі доводів, викладених у останньому, суду вказав, що вважає доведеним факт зайняття квартири та проживання в ній відповідача. Сусіди по квартирі [PERSON] систематично у різний період доби бачили [PERSON] разом із [PERSON] біля будинку з особистими речами, після придбання продуктів тощо. Відповідач у всіх випадках була без чоловіка. Відповідача та [PERSON] бачили коли вони виходили з автомобіля, чи сідали в нього, після того як виходили з під`їзду, як піднімалися разом із свідком Компанець у ліфті до поверху, на якому розташована квартира із іншими особами, зокрема із сином відповідача, який повідомив свідку, що піднімається на 7 поверх до мами у квартиру [ADDRESS] , де вона проживає. Компанець систематично бачила відповідача та [PERSON] на парковці біля будинку та у магазині, що розташований поряд із будинком. Діти позивача зверталися до Служби у справах дітей щодо порушення їх прав на проживання у квартирі, оскільки в ній проживає тьотя [PERSON] відповідач. Мати позивача підтвердила, що онуки неодноразово повідомляли їй про те, що у квартирі проживає відповідач, наявні її особисті речі. Також вона пояснювала, що [PERSON] не заперечував факту проживання у квартирі відповідача при спілкуванні з нею, та позивачем. Також при особистій зустрічі, не заперечувала цього факту і сама відповідач. Представник позивача вважає, що перебування у шлюбі, як і наявність у власності будинку, не спростовує факт проживання відповідача у квартирі. [PERSON] про те, що між [PERSON] та [PERSON] існують дружні стосунки, та вони не мешкають разом є надуманою. Просив задовольнити позов. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що з позивачем не знайома. З [PERSON] її познайомив чоловік, який з ним товаришує. Разом із чоловіком та сином вона мешкає у власному будинку. Вяльцев неодноразово приїздив до них з чоловіком у гості. Вона також бувала у нього в гостях. З його слів знає, що дружина [PERSON] разом із дітьми проживає за кордоном. Також зі слів [PERSON] їй відомо, що позивач приїздила разом із дітьми в минулому році. Особисто позивача вона ніколи не бачила, ані з нею, ані з її матір`ю вона не знайома. У квартирі [PERSON] вона ніколи не жила, наміру такого не має, ключів від квартирі у неї не має, як і її речей у квартирі позивача. Її син також ніколи у квартирі позивача не жив. На теперішній час, чоловік та син тимчасово знаходяться за кордоном. Просила відмовити у задоволенні позову. У судовому засідання представник відповідача позовні вимоги не визнала, підтримала доводи відзиву. Вважає, що [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі, так як ніякого відношення до квартири позивача не має, ніколи там не жила, та наміру такого не має, а тому не може чинити якісь перешкоди у користуванні квартирою позивачу. Відповідач є заміжня жінка, яка зареєстрована та проживає у будинку, який належить їй та чоловіку. Просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа у судовому засіданні підтримав письмові пояснення, долучені до матеріалів справи. Суду пояснив, що позивач є його колишня дружина. Під час шлюбу ними була придбана квартира, у якій зареєстровані дружина та доньки. Право власності зареєстровано на нього. Три роки тому дружина разом із доньками виїхала за кордон. У квартирі він мешкає сам. На теперішній час шлюб розірвано. Позивач приїздила додому в минулому році. У неї є ключи від квартири, та вона у будь який час має до неї доступ. З відповідачем [PERSON] його познайомив її чоловік [PERSON] , з яким він товаришував. Приблизно три роки вони підтримують дружні стосунки. У його квартирі відповідач ніколи не мешкала. Чому його колишня дружина подала такий позов він не розуміє. У судовому засіданні у якості свідків були опитані: -[PERSON] , яка суду пояснила, що є головою ЖБК 336 «Машинобудівник-32», в якому розташована квартира [PERSON] . Вона вважала, що ця квартира належить позивачу, а не [PERSON] , і він проживає там незаконно після розірвання шлюбу. Особисто з [PERSON] вона не знайома. Зі слів матері позивача [PERSON] знає, що у квартирі мешкає [PERSON] разом із жінкою. На прохання та зі слів [PERSON] вона надала довідку № 89 від 08.10.2025, в якій вказала, що у квартирі [ADDRESS] , без реєстрації проживають [PERSON] (з 29.07.2019), [PERSON] (з 04.08.2024), наявна заборгованість зі сплати комунальних послуг. Особисто вона у квартирі не була, [PERSON] не знає. -[PERSON] , яка суду пояснила, що вона є матір`ю позивача, [PERSON] колишній чоловік її доньки. Донька разом із дітьми виїхала за кордон. Вона дізналася, що у [PERSON] є співмешканка, яка після від`їзду доньки мешкає у їхній квартирі. Про те, що [PERSON] мешкає у квартирі вона знає зі слів онук, які були у батька в гостях та бачили там відповідача, а також її сина та речі. Також, про те, що [PERSON] мешкає у квартирі доньки, вона знає зі слів сусідів та інших людей. У квартирі вона не була, [PERSON] не відкрив двері. [PERSON] та [PERSON] особисто їй казали, що це їхня квартира, і вони будуть там жити. Ключи від квартирі у доньки є. Коли вона приїздила у Запоріжжя, вона мала доступ до квартири. -[PERSON] , яка суду пояснила, що вона сусідка [PERSON] , мешкає з ними у одному під`їзді. Вона бачила [PERSON] та [PERSON] , коли ті йшли до під`їзду, до квартири. Бачила сина відповідача, який сказав, що його мама живе у квартирі [ADDRESS] на сьомому поверсі. Вона регулярно бачила [PERSON] та [PERSON] , з літа 2024 року. У квартирі [PERSON] вона не була, не бачила щоб Біла відкривала ключами квартиру. -[PERSON] , який суду пояснив, що відповідач є його донькою. Разом із чоловіком та сином вона живе в будинку [ADDRESS] . У 2025 [PERSON] (чоловік доньки) разом із сином поїхали до Германії. [PERSON] він бачив коли той приходив до дітей у гості. Знає його як приятеля [PERSON] чоловіка доньки. [PERSON] не чув щоб донька проживала з [PERSON] . У неї є чоловік та власний будинок. -[PERSON] , яка суду пояснила, що відповідач її давня подруга. [PERSON] живе у будинку по [ADDRESS] разом із чоловіком та сином. Зараз чоловік та син [PERSON] перебувають за кордоном. Вона часто бувала у [PERSON] в гостях у будинку. [PERSON] бачила кілька разів, коли приїздила до них у гості. Знає, що він товариш [PERSON] чоловіка [PERSON] . [PERSON] їй не казала, що живе із [PERSON] десь на квартирі. Вона давно знає сім`ю [PERSON] , з чоловіком у них гарні стосунки. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, третьої особи, свідків, дослідивши позовну заяву, відзив, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено: [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2025 року було розірвано шлюб [PERSON] та [PERSON] (а.с.8-9). Згідно із Договором купівлі продажу квартири від 15.02.2019 гр. [PERSON] продала, а [PERSON] , [INFO] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.10-11), про що були внесена Інформація до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.12). Судом під час підготовки справи було зроблено запит до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради. Відповідно до документальної інформації № 06.4-06/02/18280 від 17.07.2025 [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15.10.2013 по теперішній час (а.с.17). Факт реєстрації за цією адресою підтверджується також паспортними даними відповідача (а.с.35). 26 червня 2018 року [PERSON] обрала шлюб з [PERSON] (а.с.34). Згідно із договором купівлі продажу від 20.08.2003 відповідачу та її чоловіку у рівних частинах на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] (а.с.31-32). До матеріалів справи доданий Акт про фактичне проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] від 05.08.2025 (а.с.33), а також квитанції про сплату комунальних послуг за будинок (а.с.37-40). До матеріалів справи представником позивача додані: -Копія листа ЖБК -336 «Машинобудівник-32» від 08.10.2025 за № 89, відповідно до якого у квартирі [ADDRESS] , без реєстрації проживають [PERSON] (з 29.07.2019), [PERSON] (з 04.08.2024), наявна заборгованість зі сплати комунальних послуг. -Копії звернень [PERSON] та [PERSON] від 26.10.2025 до служби у справах дітей Запорізької міської ради. Проаналізував усі вище перелічені докази, суд зазначає наступне: Не може вважатися належними доказами факту постійного проживання відповідача у квартирі позивача пояснення свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , адже останні у судовому засіданні підтвердили факт спілкування відповідача з колишнім чоловіком позивача. Однак, особисто у квартирі позивача вони не були, а відтак не можуть достеменно вказати чи дійсно відповідач мешкає у цій квартирі, чи наявні її речі, тощо. Про факт проживання відповідача у спірній квартирі, свідку [PERSON] відомо зі слів свідка [PERSON] , свідку [PERSON] від дітей позивача, свідок [PERSON] бачила [PERSON] біля будинку, в магазині, у під`їзді будинку, особисто у квартирі позивача не була. Які саме незручності та перешкоди у користуванні квартирою створюють для позивача дії відповідача не зрозуміло, адже позивач сама стверджує, що особисто з відповідачем не знайома, ніколи її не бачила, мешкає тривалий час за кордоном, і до м. Запоріжжя приїздить тільки на відпочинок. Як пояснювала свідок з боку позивача [PERSON] (мати позивача), її донька має ключи від спірної квартири, та коли приїздила у Запоріжжя, то безперешкодно мала змогу потрапити до неї. Що стосується наданого стороною позивача листа № 89 від 08.10.2025 щодо фактичного проживання без реєстрації у квартирі [ADDRESS] відповідача [PERSON] з 04.08.2024, наданої головою правління ЖБК 336 «Машинобудівник 32» Р.В. Пашедко, суд зазначає, що під час допиту [PERSON] у судовому засіданні у якості свідка, остання повідомила, що вказану інформацію вона надала на прохання матері позивача [PERSON] , та вказала її зі слів останньої. Враховуючи викладене, вказаний письмовий доказ є неналежним. У той же час, доказів на спростування інформації зазначеній у Акті про фактичне місце проживання [PERSON] у буд. [ADDRESS] від 05.08.2025, суду не надано. Суд критично відноситься до наданих, нібито написаних власноручно заяв неповнолітніми дітьми сторін, адже останні, як і сама позивач у судовому засіданні пояснень не надавали. Інші свідки з боку позивача, включаючи і матір позивача, особисто у квартирі присутні не були, надати достовірні та достатні свідчення (не зі слів) які б підтверджували факт постійного проживання в спірній квартирі відповідача в судовому засіданні виявилися неспроможними. Інших належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження законності позовних вимог та наявності дійсного порушення прав позивач, стороною останньої не надано. Враховуючи викладене, суд вважає недоведеним той факт, що відповідач дійсно постійно проживає у спірній квартирі, а відповідно не може чинити будь яких перешкод позивачу у здійсненні останньою права власності, що свідчить про відсутність порушення прав і законних інтересів позивача. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17 Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду вказала на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Подібний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі №638/2304/17. Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю. Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.06.2024 року у справі №128/1243/22). Таким чином, захисту підлягає лише порушене право особи, а не вірогідне його порушення в майбутньому. Подібний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі №468/129/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 року по справі №367/2271/15-ц зробила висновок, що суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 386 ЦК України захисту підлягає тільки порушене право власності. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 року в справі №361/2965/15-а, від 09.11.2021 року у справі №542/1403/17). Підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на квартиру, шляхом виселення з неї відповідача, без надання іншого житлового приміщення. При розгляді справи, факт проживання [PERSON] у квартирі позивача не знайшов свого підтвердження, інших вимог [PERSON] не висувала. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Тож, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 24.07.2023 року у справі №533/50/22). У даній справі, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] порушує її права або інтереси як власника квартири. Встановивши, що позивач не довів порушення діями відповідача її прав чи інтересів, виходячи з меж заявлених позовних вимог, наданих позивачем доказів, обставин справи та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, слід дійти висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх необґрунтованістю, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, яке в цьому випадку не відбулось. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року у справі №761/42030/21). Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судовий збір покладається на позивачку. Інших підтверджених витрат матеріали справи не містять.

Outcome: dismissed