Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за кредитним договором № 680671 від 21.03.2023 року в розмірі 10 868,54 грн, а також судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що 21.03.2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (далі ТОВ «Селфі Кредит») і [PERSON] уклали в електронній формі договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» № 680671, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 1 500,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності. 01.02.2024 року ТОВ «Селфі Кредит» і ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу № 01022024, на підставі якого позивач набув право вимоги до [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. Внаслідок порушення [PERSON] умов кредитного договору № 680671, неповернення суми кредиту і нарахованих процентів у встановлені договором строки заборгованість відповідача за договором становить 10 868,54 грн. З огляду на наведені обставини позивач просить стягнути з [PERSON] зазначений розмір заборгованості, а також судові витрати, що складаються з 2 422,40 грн сплаченого судового збору та 8 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 28.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, а також задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано в Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») інформацію, чи була успішною транзакція, здійснена 21.03.2023 року, в сумі 1 500 грн на банківську картку, яка належить [PERSON] і чи були зараховані грошові кошти за цією транзакцією на відповідний рахунок власника банківської карти. Представник позивача адвокат Усенко М. І. в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи,27.01.2026 року повторно не з`явився в судове засідання, не повідомивши про причини неявки, до початку розгляду справи по суті відзиву на позовну заяву не подав. Положеннями ч. 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 27.01.2026 року постановлено провести заочний розгляд в цій справі та ухвалити заочне рішення. Суд установив такі обставини. 21.03.2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (А052) було укладено договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» № 680671, за умовами якого товариство надало відповідачу кредит у гривні, а відповідач зобов`язався одержати та повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п. 1.2 договору). На підтвердження ідентифікації відповідача та визначення йому одноразового ідентифікатора (А052) позивачем долучено відповідну довідку про ідентифікацію, видану ТОВ «Селфі Кредит» 11.11.2025 року. Відповідно до п. п. 1.3, 1.4, 1.5.1 цього договору його сторони погодили, що сума кредиту (загальний розмір) складає 1 500,00 грн, строк кредиту 210 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 15 днів, стандартна процентна ставка становить 2,2 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору. Згідно з п. 1.5.2 знижена процентна ставка становить 0,01 % в день та застосовується, якщо споживач до 05.04.2023 року або протягом 3 календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, споживач, як учасник програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, у зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою. За змістом п. 1.4.1 договору в [PERSON] відсутнє право продовжувати строк кредитування або строк виплати кредиту, встановлені договором, на підставі звернення до товариства у паперовій або електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора. В п. 2.1 кредитного договору його сторони визначили, що кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок відповідача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . До кредитного договору № 680671 від 21.03.2023 року долучено графік платежів (додаток № 1), а також паспорт споживчого кредиту. Як відомо з інформаційного листа ТОВ «Пейтек» № 20251020-365 від 20.10.2025 року між ТОВ «Пейтек» і ТОВ «Селфі Кредит» 03.05.2022 року було укладено договір про організацію переказу грошових коштів № 03052022-1. На підставі вказаного договору 21.03.2023 року ТОВ «Пейтек» перерахувало від ТОВ «Селфі Кредит» кошти на платіжну картку клієнта в сумі 1 500,00 грн, призначення платежу: зарахування на картку, ЕПЗ 5168745122677005. Згідно з відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-251204/51495-БТ від 04.12.2025 року [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , на яку 21.03.2023 року здійснено зарахування коштів на суму 1 500,00 грн. Згідно з долученим до позовної заяви розрахунком заборгованості станом на 01.02.2024 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 680671 від 21.03.2023 року становила 10 868,54 грн, з яких 1 499,24 грн заборгованість за тілом кредиту, 9 369,30 грн заборгованість за відсотками. Водночас зі змісту вказаного рахунку відомо, що [PERSON] частково сплатив заборгованість за кредитом в сумі 626,70 грн, з яких 0,76 грн погашено тіло кредиту, 625,94 грн відсотки. Окрім того, зі змісту вказаного розрахунку відомо також, що ТОВ «Селфі Кредит» нараховувало відсотки за користування кредитом 318 днів, зокрема, за період з 21.03.2023 року до 04.04.2023 року (15 днів) за ставкою 0,01 % в день (0,15 грн), а за період з 05.04.2023 року до 01.02.2024 року (303 дні) за ставкою 2,2 % в день (32,98 грн). 01.02.2024 року ТОВ «Селфі Кредит» (клієнт) і ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (фактор) уклали договір факторингу № 01022024, за змістом п. 1.1 якого фактор зобов`язався набути права вимоги від клієнта та сплатити клієнту за відступлення прав вимог фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором, а клієнт зобов`язався відступити (передати) факторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості). Відповідно до п. п. 6.2.3 вищевказаного договору права вимоги переходить до фактора після підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників за формою згідно з додатком 2 до договору та виконання фактором вимог п. 7.2 договору. Згідно з п. 7.2 договору факторингу фактор сплачує клієнту фінансування шляхом перерахування клієнту грошових коштів у сумі, що зазначена в п. 7.1 цього договору, на вказаний у реквізитах до цього договору рахунок протягом 2 робочих днів з дати підписання сторонами цього договору. Сторони домовились, що фінансування (ціна договору) складає 2 262 377,25 грн без ПДВ (п. 7.1 договору факторингу). Згідно з витягом з реєстру боржників до договору факторингу № 01022024 від 01.02.2024 року ТОВ «Селфі Кредит» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 680671 від 21.03.2023 року на загальну суму 10 868,54 грн, з яких 1 499,24 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 9 369,30 грн сума заборгованості за відсотками. Також до позовної заяви долучено копію акту приймання-передачі реєстру боржників від 01.02.2024 року до договору факторингу № 01022024 від 01.02.2024 року та платіжної інструкції № 74875 про здійснення ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ТОВ «Селфі Кредит» оплати за цим договором в сумі 2 262 377,25 грн. На підтвердження надіслання [PERSON] досудової вимоги про погашення кредитної заборгованості до позовної заяви долучено копію відповідного листа ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» № 23346685 від 14.11.2025 року. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» слід задовольнити частково з огляду на таке. Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі, що передбачено абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до абз. 1 ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно з правилами абз. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до приписів ч. 5 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та не розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до правил ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Установлено, що 21.03.2023 року ТОВ «Селфі Кредит» і [PERSON] в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором уклали договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» № 680671, право вимоги за яким надалі перейшло до позивача на підставі договору факторингу № 01022024 від 01.02.2024 року. За умовами вищевказаного кредитного договору [PERSON] надано кредит у розмірі 1 500,00 грн на строк 210 днів, а також встановлено плату за користування кредитними коштами в розмірі 2,2 % у день від залишку кредиту (стандартна процентна ставка) і 0,01 % в день від залишку кредиту (стандартна процентна ставка). Отримавши кредит, [PERSON] належним чином не виконав узяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Визначаючись із розміром заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 680671 від 21.03.2023 року, суд звертає увагу на те, що право нараховувати передбачені договором відсотки припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Схожий за змістом висновок викладений у п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Окрім того, суд зазначає, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, тому регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16 (п. 6.28). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту, кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. У пункті 1.4 кредитного договору встановлено, що строк кредиту становить 210 днів. Водночас у додатку № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 680671 від 21.03.2023 року, яким затверджено графік платежів, дата видачі кредиту вказана 21.03.2023 року, дата повернення кредиту 15.03.2024 року, тобто строк кредитування становить 361 день. Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови кредитного договору № 680671 щодо строку його дії 210 календарних днів (згідно з п. 1.4) чи 361 календарний день (згідно з графіком платежів), то в цьому випадку потрібно застосовувати правило тлумачення Contra proferentem. Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.04.2022 року у справі № 944/3046/20 зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін". Згідно з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.10.2022 року у справі № 352/1950/15-ц, сontra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище, оскільки саме вона допустила таку двозначність. Contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. Зазначення у договорі різних строків кредитування призводить до неправильного, а то й різного тлумачення та розуміння його сторонами договору, зокрема, позичальником, що в цьому випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem), а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором № 680671 після закінчення строку його дії. У зв`язку з порушенням грошового зобов`язання настає відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України. Тому нарахування відсотків поза межами строку кредитування, на переконання суду, є неправомірним. Враховуючи наведене, суд вважає, що починаючи з 17.10.2023 року ТОВ «Селфі Кредит», як кредитодавець, не мало права нараховувати проценти за кредитним договором № 680671 від 21.03.2023 року в сумі 3 562,19 грн (108 днів х 1499,24 грн х 2,2 %), а підтвердженим розміром відсотків буде 5 807,11 грн, які нараховані у строк кредитування, визначений кредитним договором, тобто з 21.03.2023 року до 16.10.2023 року. Отже, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 680671 від 21.03.2023 року в розмірі 7 306,35 грн, з яких: 1 499,24 грн заборгованість за тілом кредиту, 5 807,11 грн заборгованість за процентами. Щодо судових витрат позивача суд зазначає таке. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Пунктом 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до п. п. 1, 2, 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Судом встановлено, що 01.07.2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі клієнт) і адвокатське об`єднання «Апологет», в особі адвоката, керуючого Усенка М. І. (далі виконавець) уклали договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107, відповідно до п. 1.1 якого клієнт замовляє, приймає та оплачує, а виконавець надає послуги правової (правничої) допомоги, адвокатського захисту, представництва клієнта у всіх судах загальної юрисдикції, а також у відносинах з юридичними особами незалежно від форм власності, та надає інші послуги, необхідні для забезпечення належного захисту прав і законних інтересів клієнта. Відповідно до п. 2.3 вказаного договору вартість наданих послуг правничої допомоги за одну кредитну справу складає 8 000,00 грн. Згідно з актом наданих послуг правової (правничої) допомоги № 343 від 10.11.2025 року адвокатське об`єднання «Апологет», в особі адвоката Усенка М. І. надало, а ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» отримало послуги згідно з договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 року щодо боржника [PERSON] за кредитним договором № 680671 на суму 8 000,00 грн. Детальний опис наданих послуг від 10.11.2025 року до акту № 343 за договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 року додано позивачем до позовної заяви. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, є обґрунтованими. Разом з тим, суд зазначає, що у додатковій постанові від 19.02.2020 року (справа № 755/9215/15-ц) та постанові від 12.05.2020 року (справа № 904/4507/18) Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19). Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18). За змістом ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 911/3312/21. Водночас у ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено критерії,

Outcome: partial