Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається з житлового будинку позначеного на плані літера А-1, загальною площею 130,5 кв.м., житловою площею 118,5 кв.м, веранди позначеної на плані літера а-1, загальною площею 79,70 кв.м., житловою площею 79,70 кв.м., сараю позначеного на плані під літ. В1, погреб позначений на плані під літ. Д-1, вбиральня позначена на плані під літ. Г1, добудова до будинку позначена на плані під літ. а1-1. На обґрунтування позову зазначено, що позивачу відповідно до договору купівлі-продажу від 03.06.1989, посвідченого державним нотаріусом Першої волноваської державної нотаріальної контори Степанишенко Л.І. 03.06.1989 року та зареєстрованого в реєстрі за №2136, належить спірний житловий будинок. Бажаючи внести відомості про вказане нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Вінницької міської ради. Однак державним реєстратором рішенням №78688025 від 02.05.2025 відмовлено у проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що при розгляді заяви про державну реєстрацію права власності на житловий будинок виявлено відсутність інформації про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 14 серпня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Додатково представник позивача [PERSON] пояснила, що позивач не може спрямувати суду для огляду оригінали правовстановлюючих документів, оскільки переживає, що вони можуть загубитися під час поштової пересилки, а справу можливо розглянути на підставі наявних належним чином посвідчених копій документів. Крім того, представник позивача [PERSON] зазначила, що належним доказом на підтвердження того, що спірне нерухоме майно має загальну площу 130,5 кв.м. та житлову площу 118,5 кв.м, є викопіювання з плану кварталу, копія якого долучена до позову, та датою будівництва такого переобладнання і перебудови є 1990 рік. Представник відповідача, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився. До початку судового засідання представник відповідача Шпак О.М. надала заяву про розгляд справи без присутності представника відповідача за наявними матеріалами справи та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON] , дослідивши письмові докази, встановив такі фактичні обставини. Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 червня 1999 року, посвідченого 03 червня 1999 року державним нотаріусом Першої волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. та зареєстрованого у реєстрі за №2136, позивачу належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 36,40 кв.м. На цій земельній ділянці розташовано один житловий будинок житловою площею 36,40 кв.м. позначений на плані литерою А-1, з надвірними спорудами: а - веранда, Б-1 літня кухня, В - сарай, Д/П - погріб, №1 - забор, І - мощення. Також на вказаному договорі містяться відомості про реєстрацію права власності за позивачем на вказаний житловий будинок 29 серпня 1999 року в Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха (а.с.13-14 зворотна сторона). Відповідно до копії викопіювання з плану кварталу від 14 травня 1970 року, до якого 29 серпня 1989 року були внесені зміни, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , останнім користувачем якого значиться позивач, містить наступний перелік будівель: житловий будинок А-1 має загальну площу 130,5 кв.м., житлову площу - 118,5 кв.м., веранда а1 - загальну площу 79,70 кв.м., житлову площу 79,7 кв.м., сарай В1, погреб Д-1, вбиральня Г-1, добудова до будинку а1-1 (а.с.16). З 25 липня 1989 року по 10 серпня 2012 року позивач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-7). Дружина позивача [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 20 лютого 2008 року по 10 серпня 2012 року, донька позивача [PERSON] - з 14 грудня 2006 року (а.с.79-80, 83-88). Рішенням Волноваської міської ради народних депутатів №125 від 30 травня 1990 року позивачу дозволено будівництво добудови розміром 4,50х9,25м для встановлення газового обладнання та обладнання кухні по [ADDRESS] (а.с.94). Розпорядженням Волноваської міської ради народних депутатів №5 від 18 вересня 1992 року позивачу надано дозвіл на будівництво індивідуального гаражу розміром 4,5х6,0 м по [ADDRESS] на його земельній ділянці (а.с.95). Відомості про реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні (а.с.68). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Вінницької міської ради від 02 травня 2025 року №78688025, відмовлено у проведенні реєстраційних дій, оскільки при розгляді заяви про державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] виявлено відсутність інформації про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року. Державним реєстратором 07.04.2025 надіслано запит до Відділу «Центр надання адміністративних послуг» Волноваської міської військо-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, так як реєстрацію права власності на житловий будинок проводило Комунальне підприємство «Волноваське бюро технічної інвентаризації», фактичне знаходження місця якого після 24.02.2022 державному реєстратору не відомо. Станом на 02.05.2025 відповіді на запит державного реєстратора інформації щодо реєстрації права власності до 01 січня 2013 року не надано (а.с.12). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги суд виходить з такого. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Однак позивачем у порушення статей 12,81 ЦПК України не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літера А-1, саме загальною площею 130,5 кв.м., житловою площею 118,5 кв.м, веранди літера а-1, загальною площею 79,70 кв.м., житловою площею 79,70 кв.м., сараю літ. В1, погреб літ. Д-1, вбиральня літ. Г1, добудова до будинку літ. а1-1. Суд звертає увагу, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03 червня 1999 року позивачу належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 36,40 кв.м. Належних та допустимих доказів набуття позивачем права власності за вказаною адресою на житловий будинок загальною площею 130,5 кв.м., житловою площею 118,5 кв.м, та веранди загальною площею 79,70 кв.м., житловою площею 79,70 кв.м., суду не надано. Викопіювання з плану кварталу від 14 травня 1970 року, до якого 29 серпня 1989 року були внесені зміни, щодо домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на який посилається позивач у позові та представник позивача у судовому засіданні, не є належним правовстановлюючим документом на підтвердження права власності позивача на домоволодіння саме з такими житловими та загальними площами. Позивач у своєму позові не просить визнати за ним право власності на нерухоме майно меншої площі, що відповідає наданим суду письмовим доказам, як і не надано ним доказів щодо набуття ним права власності на нерухоме майно саме у розмірі спірної площі як загальної, так і житлової площі нерухомого майна (житловий будинок загальною площею 130,5 кв.м., житловою площею 118,5 кв.м, веранда загальною площею 79,70 кв.м., житловою площею 79,70 кв.м.). Також судом ураховується, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно чи частина спірного нерухомого майна є самочинним будівництвом та позивач набув на нього право власності у встановленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що датою будівництва переобладнання та перебудови нерухомого майна позивача, внаслідок якого збільшилася загальна та житлова площі, є 1990 рік. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 (далі - Інструкція № 127), не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року), не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Отже, індивідуальні житлові будинки, збудовані в період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації. Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2024 року в справі № 678/1418/17 та від 14 серпня 2024 року в справі № 201/12325/20. Крім того, відповідно до Закону України від 15 квітня 2014 року № 1212-VII «Про внесення змін до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, статтю 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» доповнено частиною третьою, якою передбачено, що для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об`єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою. Згідно з пунктом 42 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Пунктом 43 Порядку № 1127 встановлено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі № 522/5186/19 (провадження № 61-17114св24). Однак позивачем не надано суду на підтвердження у нього права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається з житлового будинку позначеного на плані літера А-1, саме загальною площею 130,5 кв.м. та житловою площею 118,5 кв.м, веранди позначеної на плані літера а-1, загальною площею 79,70 кв.м. та житловою площею 79,70 кв.м., ані технічного паспорту, складеного за результатами технічної інвентаризації, на спірне нерухоме майно, ані документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги, ані виписки з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою, ані відповідного свідоцтва про право власності. Надані позивачем рішення Волноваської міської ради народних депутатів №125 від 30 травня 1990 року, яким позивачу дозволено будівництво добудови розміром 4,50х9,25м, та розпорядження Волноваської міської ради народних депутатів №5 від 18 вересня 1992 року, яким позивачу надано дозвіл на будівництво індивідуального гаражу розміром 4,5х6,0м, висновків суду не спростовують, оскільки вказані докази також не доводять належність позивачу житлового будинку позначеного на плані літера А-1, саме загальною площею 130,5 кв.м. та житловою площею 118,5 кв.м, веранди позначеної на плані літера а-1, загальною площею 79,70 кв.м. та житловою площею 79,70 кв.м. З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі статті 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed