Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Адвокат Рознін В.А., який діє від імені та в інтересах позивачки [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 липня 2018 року позивачка передала відповідачу грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн, у якості оплати за оренду земельної ділянки, площею 16 га за 2019 рік за майбутнім договором оренди землі. В подальшому, у зв`язку із неукладенням договору оренди землі та неповерненням відповідачем безпідставно отриманих від позивачки грошових коштів в розмірі 50 000,00 грн, позивачка звернулася до суду та на підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 20.05.2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 07.10.2025 року по справі № 478/848/21 з відповідача на користь позивачки було стягнуто безпідставно набуті відповідачем грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн. Станом на день звернення із даним позовом до суду, відповідачем не було виконано грошові зобов`язання з повернення 50 000,00 грн, у зв`язку з чим, прострочення виконання грошового зобов`язання продовжує тривати з 06.07.2021 року. З огляду на наведені обставини, позивачка звернулася до суду, де просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні витрати та три проценти річних, нараховані на суму боргу в розмірі 50 000,00 грн, а саме: - інфляційні втрати за період з 01.08.2018 року по 31.10.2025 року на суму 51 768,50 грн; - три проценти річних за період з 06.07.2018 року по 29.11.2025 року включно на суму 11 108,22 грн. Загальний розмір грошових коштів, який просить стягнути позивачка з відповідача складає 62 876,72 грн. Також позивачка просить стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді від 03.12.2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачу право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи по суті вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Станом на день розгляду справи відзиву від відповідача не надходило. В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Про причину неявки до суду не повідомляли. Згідно поданої заяви від 23.12.2025 року представник позивачки просив розглянути справу без його участі. В постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 Верховний Суд зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За обставин, наведених вище суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд приходить такого висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. За приписами статті 15 ЦК України та ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено, то відповідно до Розписки, складеної 06 липня 2018 року відповідачем [PERSON] , вбачається, що 06.07.2018 року отримав від [PERSON] в якості оплати за оренду земельної ділянки, площею 16 га за 2019 рік 50 000,00 грн. З рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 20.05.2025 року у справі № 478/848/21 вбачається, що із [PERSON] було стягнуто безпідставно набуті грошові кошти, отримані ним на підставі розписки, складеної 06 липня 2018 року в розмірі 50 000,00 грн за оренду земельної ділянки, площею 16 га за 2019 рік. За результатами апеляційного перегляду, постановою Миколаївського апеляційного суду від 07.10.2025 року вказане судове рішення залишено без змін. Відповідно до ч.ч. 4 та 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем від позивачки суму грошових коштів в розмірі 50 000,00 грн. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставно набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 зазначив, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1, 2 ст. 509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу. У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року в справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2021 року в справі № 760/6938/16-ц зроблений висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17. Оскільки відповідачем порушене позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому, на правовідносини між сторонами не поширюються встановлені п. 18 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України заборони щодо здійснення передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань під час дії воєнного стану. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звертаючись до суду, представник позивачки надав розрахунок 3% річних, а також інфляційних нарахувань, який перевірений судом, та з яким (розрахунком) суд не може погодитись в частині розрахованих інфляційних втрат з огляду на наступне. Так, у постанові Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 910/5625/18 роз`яснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд також враховує рекомендації про порядок застосування індексів інфляції при розгляді справи, викладені в листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-97р, де вказано, що для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси за відповідні періоди перемножити між собою. Таким чином, інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. В наданому позивачкою розрахунку, проведено розрахунок інфляційних втрат не з огляду на сукупний індекс інфляції, а з огляду на розмір щомісячної інфляції, що на думку суду є необґрунтованим. Відповідно до наведеного, суд вважає, що для визначення реального розміру інфляційних втрат, в даному випадку слід виходити з наступної формули, а саме: 100,00% ? 101,90% ? 101,70% ? 101,40% ? 100,80% ? 101,00% ? 100,50% ? 100,90% ? 101,00% ? 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% = 125,546%. Тобто, сукупний індекс інфляції за період за серпень 2018 року по жовтень 2021 року складає 125,546%. Відповідно до наведеного, вбачається наступний розрахунок, а саме: 50 000,00 грн (сума боргу) ? 125,546% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 50 000,00 грн (сума боргу) = 12 773,09 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що розмір інфляційних втрат, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки складає 12 773,09 грн. В інший частині, розрахунок позивачки на думку суду є обґрунтованим. Заперечень щодо наданого розрахунку або контррозрахунку зазначеної суми відповідачем не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивачки та про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів в розмірі 23 881,31 грн, з яких: - інфляційні втрати за період з 01.08.2018 року по 31.10.2025 року на суму 12 773,09 грн; - три проценти річних за період з 06.07.2018 року по 29.11.2025 року включно на суму 11 108,22 грн. Щодо відшкодування судових витрат суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Позивачка звернулася до суду із позовом, сплативши 968,96 грн судового збору, що вбачається з квитанції про сплату № 2677-8000-4003-4869 від 01.12.2025 року. Ціна позову складала 62 876,72 грн з якої задоволено судом на суму 23 881,31 грн (37,9%). Таким чином, пропорційно до задоволеного розміру позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у розмірі 367,23 грн.

Outcome: partial