Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

18.06.2025 [PERSON] звернулась до суду із позовом до ДП «Білгород-Дністровський морський Торгівельний порт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 93 098 грн 26 коп.; стягнення компенсації за затримку розрахунку по заробітній платі при звільненні станом на 18.06.2025. 1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. З 31 грудня 2016 року по 03 лютого 2022 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах із ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт». З 01.03.2021 по 03.02.2022 [PERSON] нараховано, але не виплачено заробітну плату за фактично відпрацьований час в розмірі 95 098,26 грн. Даний факт підтверджується листом наданий ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» на ім`я [PERSON] від 18.03.2025 р. за № 172152/08-12. Вказану безспірну заборгованість із посиланням на статтю 116, 117 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП) [PERSON] просить стягнути у судовому порядку; також заявила вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі при звільненні станом на 18.06.2025. 1.2. Відповідач у відзиві на позов від 26.08.2025 проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду із вимогою про виплату сум, що належать працівникові при звільненні; про поважність причин такого пропуску не заявила, що є самостійною підставою для відмови у позові. Також представник відповідача зазначила, що сума невиплаченої заробітної плати є спірною, за позицією роботодавця складає 76 208 грн 93 коп. Затримка розрахунку при звільненні відбулась не з вини роботодавця, а у зв`язку із військовою агресією рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні. Згідно із сертифікатом №5100-25-0069 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 16 січня 2025 року № 2003-14/39, Одеська регіональна торгово-промислова палата засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військова агресія рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні; встановлення рівня охорони 3 (вищий) у морських та річкових портах України; заборона судноплавства та судозаходу до Білгород-Дністровського морського порту державному підприємству «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» щодо обов`язку (зобов`язання) а саме: неможливість здійснення господарської (виробничої) діяльності у сфері допоміжного обслуговування водного транспорту, що пов`язано з відсутністю (забороною) суднозаходів до Білгород-Дністровського морського порту, у термін з 22 березня 2022 року, за Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 року №322-VII. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили (частин 2, 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»). 2.Рух справи. Позов подано до суду 18.06.2025. Ухвалою від 23.06.2025 за вказаним позовом відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, у справі призначено підготовче засідання. Ухвалою від 12.11.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 3. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду. Під час судового розгляду позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Поліщук О.Г. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав, зазначених у відзиві. 4. Фактичні обставини справи. [PERSON] перебувала у трудових відносинах із ДП «Білгород-Дністровський морський Торгівельний порт» із грудня 2016 року по 03.02.2022; звільнена з роботи за угодою сторін на підставі наказу № 25-к від 03.02.2022 (копія трудової книжки [NUMBER] ). За період із 01.03.2021 по 03.02.2022 [PERSON] було нараховано заробітну плату за фактично відпрацьований час у сумі 95 098 грн 26 коп. (копія листа ДП «Білгород-Дністровський морський Торгівельний порт» № 172152/08-12 від 18.03.2025). Відповідно до судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.03.2025 (ЄУН 495/1892/25) стягнуто з ДП "Білгород-Дністровський морський торгівельний порт" на користь [PERSON] нараховану станом на 01 березня 2021 року, але не виплачену заробітну плату у сумі 95 098 грн 26 коп. Ухвалою суду від 25.04.2025 вказаний судовий наказ скасовано за заявою ДП "Білгород-Дністровський морський торгівельний порт". Відповідно до довідки щодо заробітної плати та інших виплат, нарахованих [PERSON] за період роботи з 01.03.2021 по 03.02.2022 на ДП "Білгород-Дністровський морський торгівельний порт" № 9/05-25 від 02.07.2025 станом на 01.07.2025 сума боргу із заробітної плати перед позивачем складає 76 208 грн 93 коп.; Згідно із сертифікатом №5100-25-0069 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 16.01.2025 № 2003-14/39 Одеська регіональна торгово-промислова палата засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військова агресія рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні; встановлення рівня охорони 3 ( вищий) у морських та річкових портах України; заборона судноплавства та судозаходу до Білгород-Дністровського морського порту державному підприємству «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» щодо обов`язку (зобов`язання) а саме: неможливість здійснення господарської (виробничої) діяльності у сфері допоміжного обслуговування водного транспорту, що пов`язано з відсутністю (забороною) суднозаходів до Білгород-Дністровського морського порту, у термін з 22.03.2022 за Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 №322-VII. Період дії форс-мажорних обставин: (обставин непереборної сили): дата настання: 22 березня 2022 року; дата закінчення: тривають на 16 січня 2025 року. 5. Застосовані норми права. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. 5.1. Щодо строку звернення до суду у частині стягнення заборгованості по заробітній платі Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Водночас, на підставі пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 12.03.2020 на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27.06.2023 № 651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24.00 год. 30.06.2023. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Позивач звільнена з роботи 03.02.2022, отже, строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не було пропущено, оскільки з вимогою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період із 01.03.2021 по 03.02.2022 він мав право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до вказаного спору у частині стягнення заборгованості по заробітній платі строків позовної давності і відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог. 5.2. Щодо стягнення суми невиплаченої заробітної плати. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Позивач просить стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 95 098 грн 26 коп. на підставі довідки ДП "Білгород-Дністровський морський торгівельний порт" № 172152/08-12 від 18.03.2025. За результатами оцінки вказаного доказу необхідно дійти висновку, що така довідка містить інформацію про нараховану [PERSON] заробітну плату за період із 01.03.2021 по 03.02.2022 у сумі 95 098 грн 26 коп.; водночас не містить інформації про виплачену відповідачем заборгованість по заробітній платі станом на 18.03.2025. У свою чергу надана представником відповідача довідка № 9/05-25 від 02.07.2025 містить інформацію про нараховану позивачу заробітну плату за спірний період у сумі 95 975 грн 22 коп.; інформацію про те, що у період із 08.09.2022 по 22.10.2014 [PERSON] заборгованість по заробітній платі була частково погашена на суму 27 260 грн 59 коп.; інформацію про те, що станом на 01.07.2025 сума боргу із заробітної плати перед колос складає 76 208 грн 93 коп. У матеріалах справи відсутні докази виплати позивачу належної суми до дня розгляду справи, відповідачем не надано суду належних і достатніх доказів щодо погашення заборгованості перед [PERSON] . Враховуючи вищевикладене та принцип диспозитивності цивільного судочинства, позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський Торгівельний порт» про стягнення заборгованості по заробітній платі за період із 01.03.2021 по 03.02.2022 підлягає до часткового задоволення - у сумі 76 208 грн 93 коп. У задоволенні позову у цій частині на суму 27 260 грн 59 коп. необхідно відмовити. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.12.2021 у справі № 607/1429/17 (провадження № 61-12977св20) вказано, що «захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, в який здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, тому обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності та при визначенні її розміру враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 164.6 статті 164 ПК України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності. Водночас відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України дохід з джерелом походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні. Фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, є платником податку з доходів фізичних осіб. Об`єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання) Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України (за загальним правилом 18 відсотків). Якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались б податки і збори. Відповідний правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, провадження № 61-14794св18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19, провадження № 61-10657св20, від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17, провадження № 61-12609св20». Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Згідно із статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, статтями 4, 5 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю. Частинами третьою, шостою статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із статтею 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст. ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. 24 лютого 2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022. Воєнний стан в Україні введено на всій території України та діє до теперішнього часу. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст. ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Згідно з підпунктом 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136 IX (далі - Закон №2136 ІХ), в указі Президента України про введення воєнного стану зазначений вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України № 2136 IX, главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено п. 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що положення Закону України № 2136 IX, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Відповідно до частин другої, третьої статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку. Фактичні обставини справи, встановлені судом свідчать про те, що відповідач, заперечуючи проти вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначав, що затримка виплати позивачу належних при звільнені сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулась не з вини ДП «Білгород-Дністровський морський порт», а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнний стан). Відповідачем належними та допустимими доказами доведено про перебування під впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що вплинули на фінансову стабільність підприємства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань на час існування трудових правовідносин між сторонами. Так, з 22 березня 2022 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача. Наведене узгоджується також з висновками Постанови Верховного Суду від 02.12.2024 у справі № 757/2043/24-ц (провадження № 61-11900св24) Щодо спірного періоду із 04.02.2022 до 22.03.2022. Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 зазначила, що середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. У Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26.12.2011 у справі № 6-77цс11, від 24.06.2015 у справі № 6-116цс15, від 06.04.2016 у справі № 6-409цс16, від 11.10.2017 у справі № 311/136/16, від 08.11.2017 у справі № 202/4914/16-ц. З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку в порядку статті 117 КЗпП за період із 04.02.2022 до 22.03.2022 позивач звернулась у червні 2025 року. У позовній заяві заявила про поновлення строку строку звернення до суду, констатувала поважність причин пропуску такого строку, однак не вказала обставин, що вказують на поважність причин пропуску строку для звернення до суду у цій частині та не підтвердила обставини такої поважності належними і достатніми доказами.

Outcome: partial