Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

КПТМ «Черкаситеплокомунерго» звернулося до суду з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] борг за спожиту теплову енергію в розмірі 64009.69 грн та витрати по сплаті судового збору 3028.0 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР є виконавцем житлово-комунальних послуг населенню м. Черкаси, у тому числі відомчого житлового фонду. Відповідач є споживачем послуг, які надавалися позивачем за адресою: [ADDRESS] . Однак, у порушення вимог чинного законодавства відповідач не здійснював оплату за надані позивачем послуги, внаслідок чого станом на 01.06.2025 утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію у сумі 64009 грн. 69 коп., яка у добровільному порядку не погашена. Дії відповідача наносять шкоду підприємству, яке витрачає можливість своєчасно проводити оплату за енергоносії, сировину матеріали, своєчасно виконувати свої зобов`язання перед бюджетом, і впивають на якість наданих послуг. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2025 року справу передано для розгляду головуючому судді Демчика Р.В.. На виконання вимог частини шостої ст. 187 ЦПК України, Придніпровським районним судом м. Черкаси здійснено запит про реєстрацію місця проживання відповідача. Відповідно до відповіді з Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 13.11.2025, [PERSON] , [INFO] , з 22.03.1989 року по 21.08.2018 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . відомості про реєстрацію місця проживання станом на 11.11.2025 року в департаменті відсутні. Відповідно до ч.9 ст.28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрований його місцем проживання або перебування чи постійного його зайняття (роботи). Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 14 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином. До початку розгляду справи по суті подав заяву про слухання справи без його участі. Позовні вимоги підтримав. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Судові повістки, надсилались відповідачу на адресу: [ADDRESS] . Конверти повернулися на адресу суду як неврученні. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. 26.11.2025 року на адресу суду надійшла заява від громадянина [PERSON] про помилкове вручення судової кореспонденції. Додатком до вказаної заяви [PERSON] надано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Дослідивши письмові докази подані в обґрунтування позову, суд прийшов до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Комунальне підприємство теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради є юридичною особою, яка зареєстрована 18.01.2000 року. Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 31.10.2007 №1480 «про визначення виконавців житлово-комунальних послуг населенню м.Черкаси», вирішено: п.п.11, п.1 КПТМ «Черкаситеплокомунерго» відкрите акціонерне товариство «Черкаське хімволокно» - послуг з теплопостачання. З наведеного судом, вбачається, що позивач є юридичною особою, яка на відповідній правовій підставі надає житлово-комунальні послуги за адресою [ADDRESS] , та має право у розумінні чинного законодавства, зокрема й Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на справляння відповідної плати за надані житлово-комунальні послуги, в тому числі на захист свого порушеного права, яке підлягає судовому захисту. Як вбачається з відповіді з Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 13.11.2025, відповідач [PERSON] , [INFO] , з 22.03.1989 року по 21.08.2018 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.10.2018 року №141036716, власником квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 42831971000) являється [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2018 року видавник приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. Згідно розрахунку за спожиті послуги перед КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» за період з 17.01.2020 року по 01.06.2025 року по квартирі [ADDRESS] сума заборгованості складає 64009.69 грн. Спір між сторонами виник з приводу належної оплати комунальних послуг, що надавав позивач. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно зі ст. ст. 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, враховуючи положення ст. ст. 317, 322, 360 ЦК України власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц). При зверненні до суду, позивачем пред`явлені вимоги мотивовані тим, що відповідач [PERSON] є власником, зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] . Разом з тим, згідно даних інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 42831971000), зареєстровано 11.10.2018 року за [PERSON] . При цьому згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги утворилась з 17.01.2020 року, в той час як квартира з 11.10.2018 року не належить відповідачу. В ухвалі ВССУ від 20.11.2013 року по справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України). Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Як вбачається з отриманої судом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач [PERSON] з 11.10.2018 року не являється власником квартири [ADDRESS] , в той час як позивач просить стягнути заборгованість за спожиту теплову енергію, яка утворилася за період з 17.01.2020 по 01.06.2025, в якій [PERSON] власником квартири вже не являлася. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не може виступати належним відповідачем у даному спорі. Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed