Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. 10.11.2025 року позивач звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою [PERSON] , Тисменицької міської ради Івано-Франківської області про визнання права власності. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач разом із батьком були співвласниками квартири [ADDRESS] . Право спільної сумісної власності підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, яке видане 28.02.2019 року виконавчим комітетом Тисменицької міської ради. Згідно витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру у частці 1/1 зареєстровано за позивачем та його батьком. [INFO] батько позивача помер. Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, в тому числі на частку у спірній квартирі. Позивач спадщину прийняв, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем. Однак нотаріус, до якого позивач звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину відмовив позивачу, оскільки не визначено частки у спірному майні. Окрім позивача спадкоємцем за законом першої черги є його мати, однак остання на спірне майно не претендує. Крім цього зазначив, що згідно чинного законодавства частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Відтак, позивач вважає, що йому належить право власності на спірну квартиру з підстав належності частини на праві спільної сумісної власності та частки в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] . Тому просив позов задовольнити. ІІ.Стислий виклад позиції учасників справи. Позивач в судове засідання не з`явився, своє представництво в суді здійснює через представника адвоката Марущака В.І. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, просила такі задовольнити. Представник відповідача Тисменицької міської ради Івано-Франківської області суду подав заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, проти задоволення заявленого позову, за умови доведення позивачем належними та допустимими доказами своїх вимог, не заперечував. ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 12.11.2025 провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Ухвалами суду від 09.12.2025 року постановлено витребувати докази по справі та призначити справи до судового розгляду. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. ІV. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане Черніївською сільською радою Тисменицького району, батьками [PERSON] , який народився [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого повторно 23.01.2001 року [PERSON] [INFO] одружився з [PERSON] . Прізвище дружини після одруження « [PERSON] (а.с.16). У відповідності до свідоцтва про право власності від 28.02.2019 року, виданого виконавчим комітетом Тисменицької міської ради, квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.35). У відповідності до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.04.2019 року дана квартира зареєстрована в реєстрі на праві спільної сумісної власності в частці по 1/1 за [PERSON] та [PERSON] (а.с.36,37). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.9). Згідно довідки Тисменицької міської ради від 13.03.2025 року, [PERSON] , який помер [INFO] постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 10.10.1989 року до смерті. На день його смерті разом із ним проживав та був зареєстрований син [PERSON] (а.с.67). В матеріалах спадкової справи, яка надана суду на вимогу ухвали суду, міститься заява [PERSON] про відмову від належної їй частки у спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] (а.с.64). [PERSON] 02.09.2025 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом зокрема на автомобіль марки Сітроен Немо, що належав спадкодавцеві [PERSON] (а.с.71). Постановою державного нотаріуса Тисменицької ДНК Івано-Франківської області відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири, що належала померлому, оскільки частки у спільній сумісній власності не визначені (а.с.40,72). V. Мотиви з яких виходить суд та норми права. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Відповідно до положень ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. У частинах 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом (ч. 1 ст. 372 ЦК України). Положеннями ч.1, ч.2 ст.370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділу натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи з положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.16 цього ж Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до вимог ст.1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ч. 1 ст.1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до вимог ч. 2 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною 1 ст.182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до положень п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. VІ. Висновки суду. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира належала спадкодавцю та позивачу на праві спільної сумісної власності із зазначенням часток в розмірі 1/1 за кожним, тобто частки у спільній сумісній власності не було визначено. Оскільки відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, тому суд вважає, що частки [PERSON] та [PERSON] у майні, яким є квартира [ADDRESS] , є рівними та становлять . В той же час, так як співвласник квартири помер, позивач відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦК України позбавлений можливості поділити майно між співвласниками за домовленістю між ними, а тому виділити частку у майні у позасудовому порядку неможливо, тому на думку суду, за позивачем слід визнати право власності на частку спірної квартири, яка належить йому на праві спільної сумісної власності. Крім того, спадкоємець-позивач прийняв спадщину та бажає реалізувати своє право на спадкування за законом після смерті батька, крім того судом встановлено, що інших спадкоємців за законом або заповітом на спадкове майно немає, а відтак слід визнати за позивачем право власності на частку квартири після смерті батька. Отже, позов слід задовольнити повністю. На підставі наведеного, ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved