Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

В серпні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачів інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти в сумі 37 723,37 доларів США. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору, між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір поруки. В зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за кредитним договором ВАТ КБ «Надра» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів. Згідно рішення вказаного суду по справі № 2-7965/2010 стягнуто в солідарному порядку з відповідачів на користь ВАТ КБ «Надра» суму боргу в розмірі 46 960,90 доларів США, що становить 375 612,06 грн., та удові витрати в сумі 1 820,00 грн. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених 23.03.2021 у справі № 910/3191/20, позивач пропонує суду самостійно перевірити відомості про вказане рішення в Єдиному державного реєстрі судових рішень. 21.07.2020 між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» було укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого позивач набув права вимоги, в тому числі, до відповідачів [PERSON] , [PERSON] . Згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 29.09.2021 у справі № 2-7965/2010 замінено сторону стягувача з ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Однак відповідачі так і не вчинили жодних дій, спрямованих на погашення заборгованості за рішенням суду, в зв`язку з чим за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 утворилась заборгованість в розмірі 238 492,70 грн., яка складається з: інфляційне збільшення 183 025,70 грн., 3 % річних 55 467,00 грн. Посилаючись на викладене, ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь інфляційні втрати і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 238 492,70 грн.; стягнути з відповідачів сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 05.08.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 18.08.2025 від представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 500,00 грн. 25.08.2025 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Гришаєвої Я.М. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вона просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову посилалась на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із даним позовом до суду (що становить три роки), та вказане є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також вказувала, що ЦК України не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання. Окрім викладеного, представник відповідача звертала увагу на те, що інфляційні втрати, розраховані на основі індексу інфляції, не можуть бути нараховані на зобов`язання, виражені в іноземній валюті. Це пов`язано з тим, що індекс інфляції відображає знецінення саме національної валюти (гривні), а не іноземної. Також вважала, що договір про відступлення права вимоги укладений в неналежній формі не посвідчений нотаріально. Згідно ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 18.11.2025 витребувано у Шевченківського районного суду м. Києва копію рішення по справі № 2-7965/10 за позовом ВАТ КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу. Витребувані відомості надійшли на адресу суду 12.01.2026. У відповідності до ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 20.11.2025 представник відповідача [PERSON] адвокат Гришаєва Я.М. приймає участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. При цьому представник відповідача на відезв`язок не вийшла. Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином. 069.08.2025 від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Гришаєва Я.М. в судове засідання не з`явились, зокрема і в режимі відео конференції. У відзиві представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі в зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 28.03.2008 між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] був укладений договір «Автопакет» № 08/03/2008/840 К 882, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в сумі 37 723,37 дол. США. Ціль кредиту на придбання автотранспортного засобу. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки в розмірі 13,55 % річних. Термін погашення кредиту до 20.03.2015 (а.с. 9-13). З пояснень сторін у заявах по суті справи вбачається, що між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого вона поручилась за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 08/03/2008/840 К 882. В зв`язки з невиконанням відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором 25.05.2010 Шевченківським районним судом м. Києва було постановлено рішення по справі № 2-7965/10 за позовом ВАТ КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу, відповідно до якого позовні вимоги задоволено. А саме стягнуто з [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором «Автопакет» № 08/03/2008/840 К 882 в сумі 46 960,90 дол. США, що становить 375 612,06 грн., та судові витрати в сумі 1 820,00 грн., а всього 377 432,06 грн. На підставі вищевказаного рішення 15.11.2010 Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчі листи про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості у вищевказаному розмірі (а.с. 16, 17). 21.07.2020 між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» було укладено договір № GL48N718070_I_4 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого банк відступив новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, іпотекодавців, заставодаців та поручителів, зазначених у додатках № 1-6 до цього договору. За цим договором новий кредитор, серед іншого, набуває усі права кредитора за основними договорами, в тому числі право вимагати сплати сум, передбачених ст. 625 ЦК України (а.с. 18-20). Вказаний договір посвідчений ПН Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. Відповідно до додатку № 5 до договору № GL48N718070_I_4 про відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] за договором «Автопакет» № 08/03/2008/840 К 882 (а.с. 21-23). Згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 29.09.2021 по справі № 761/8396/14-ц було замінено сторону стягувача ПАТ КБ «Надра», боржники [PERSON] , [PERSON] , справа № 2-7965/10, на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (а.с. 14-15). Позивач посилається на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не виконали вищевказане рішення суду, а тому просить стягнути з відповідачів солідарному порядку кошти за ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно наданого ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» розрахунку за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 сума трьох відсотків річних за невиконання боржниками грошових зобов`язань становить 55 467,00 грн., сума інфляційних втрат 183 025,70, що разом складає 238 492,70 грн. (а.с. 12-13). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Верховний Суд багаторазово виснував про те, що вказана норма права має на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення. Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання трьох процентів річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Враховуючи, що станом на 02 квітня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2-7965/10 про стягнення кредитної заборгованості не було виконано, що свідчить про порушення грошового зобов`язання, суд приходить до висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Такий висновок узгоджується з наведеними положеннями закону та сталою судовою практикою. Крім того, слід зазначити, що право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду виникає як до боржника так і до поручителя, оскільки останній, у зв`язку з винесенням судового рішення про стягнення заборгованості також набув статусу боржника. Так, відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду. У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом статей 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина 2 статті 554 ЦК України). Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань повністю чи в будь-якій його частині як від позичальника, так і поручителя як солідарно, так і від кожного окремо. Оскільки у справі, яка переглядається, позивачем доведено порушення відповідачами грошових зобов`язань, що виникли з рішення суду, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та його задоволення, стягнувши з відповідачів суму трьох процентів річних та інфляційних втрат. При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що позов заявлений поза межами позовної давності. Позивачем заявлено вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частина 1 статті 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Згідно частини 3 статті 267 ЦК України заява про застосування строків давності може бути подана лише до винесення судом рішення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України). Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початку їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)). Тому початок перебігу строку за вказаних обставин починається з наступного дня після відповідної календарної дати. Між тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року. Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України, на час дії карантину продовжуються автоматично. У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, та було скасовано з 01 липня 2023 року. Окрім того, відповідно до пункту 19 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в країні запроваджено воєнний стан, який на даний час триває. Разом з тим, відповідно пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22 (провадження № 61-14740ск23) щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Враховуючи вищевикладене, а також те, що Товариство звернулося до суду з позовом 05 серпня 2025 року та вимагає стягнення 3% річних та інфляційних витрат з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, то суд вважає, що позивач не пропустив позовну давність для звернення із даним позовом до суду. Щодо тверджень відповідача про протиправність нарахування інфляційних втрат, оскільки заборгованість була визначена в іноземній валюті (доларах США), а не в національній валюті (гривня), судом встановлено, що вони суперечать змісту рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2-7965/10, згідно якого заборгованість з відповідачів стягнуто в сумі 46 960,90 дол. США, що становить 375 612,06 грн., судові витрати в сумі 1 820,00 грн., що разом становить 377 432,06 грн. Тобто розмір заборгованості остаточно визначено в національній валюті. Крім того, згідно постанови Верховного Суду від 08.12.2022 по справі № 921/542/20 у разі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом національної валюти. Інші заперечення відповідача проти позову спростовуються матеріалами справи та суперечать положенням діючого законодавства, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги. На підставі викладеного, з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» підлягає стягненню заборгованість за ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 включно, а саме сума заборгованості за трьома відсотками річних у розмірі 55 467,00 грн., а також за інфляційними втратами в розмірі 183 025,70 грн., що разом складає 238 492,70 грн. За таких обставин позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в частині стягнення заборгованості обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 8 500 грн. 00 коп., суд приходить до наступного. За положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження судових витрат позивачем суду надано: копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; копію ордеру на надання правничої допомоги; копію договору № 02/01-24 про надання правової допомоги від 02.01.2024; копію акту про надання правничої допомоги № 0608-25 від 06.08.2025. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що позивачем було понесено витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 8 500,00 грн., що підтверджується вище переліченими доказами. В той же час, при оцінці розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню, суд застосовує ряд критеріїв - дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційність, співмірність, а також складність справи, значення справи для сторін і т.п. Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Згідно висновків Верховного Суду у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі її витрати на адвоката, якщо

Outcome: partial