Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Обласного комунального підприємства «Центр кіномистецтв та культури», про визнання недійсним та скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на роботі. Справу згідно автоматизованої системи «Д-3» було розподілено до провадження судді Бойка О.М. В позовних вимогах позивач просить суд: -Визнати недійсним та скасувати наказ Обласного комунального підприємства «Центр кіномистецтва та культури» (ЄДРПОУ 02404121) від 30 вересня 2021 року №01-06/32 про звільнення [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] ) з посади провідного інженера виробнично-технічного відділу у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. -Поновити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] ) на роботі на займаній посаді провідного інженера виробнично-технічного відділу в Обласному комунальному підприємстві «Центр кіномистецтва та культури» (ЄДРПОУ 02404121). Обґрунтовує свої вимоги тим, що розпорядженням від 27 травня 2019 року № 16-К позивач - [PERSON] прийнятий на роботу на посаду провідного інженера обласного комунального підприємства «Центр кіномистецтва та культури» на термін з 01 червня 2019 року до 30 червня 2019 року зі строком випробування 1 місяць. Після 30 червня 2019 року позивач продовжив виконання службових обов`язків за посадою, у зв`язку з чим на підставі частини 1 статті 39-1 КЗпП України дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Таким чином, на підставі ст.21, 23, 24, 39-1 КЗпП України між позивачем і відповідачем був укладений безстроковий трудовий договір. 24 січня 2024 року позивачу стало відомо, що наказом № 01-06/32 від 30 вересня 2021 року про припинення трудового договору (контракту) відповідач звільнив позивача з займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (у зв`язку з прогулом без поважних причин). Позивач вважає вказаний наказ про припинення трудового договору безпідставним, незаконним, не відповідаючим фактичним обставинам справи і таким що підлягає визнанню недійсним та скасуванню. 30 серпня 2021 року [INFO] позивача зараховано в запас як придатного до військової служби, що підтверджується записом у військовому квитку серії [NUMBER] [PERSON] . Відповідно до підпункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період діє в Україні після оприлюднення Указу президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» по теперішній час. На виконання обов`язків, передбачених статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач був викликаний до [INFO] на 15 вересня 2021 року, де отримав мобілізаційне розпорядження прибути в військову частину [NUMBER] в термін 24 години для проходження військової служби в особливий період. 16 вересня 2021 року після виконання мобілізаційного розпорядження позивач, перебуваючи під захистом держави і маючи усі права і свободи, закріплені Конституцією України, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини [NUMBER] полковника [PERSON] контракт на проходження військової служби в Збройних Силах України строком на 3 (три) роки. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 16 вересня 2021 року № 258 солдата [PERSON] , який уклав контракт строком на 3 (три) роки, призначеного наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 16 вересня 2021 року № 211-РС на посаду музиканта оркестру управління військової частини [NUMBER] , який прибув з [INFO] , з 16 вересня 2021 року зараховано до списків особового складу військової частини, на всі види забезпечення, з 17 вересня 2021 зараховано на котлове забезпечення і вважається таким, що з 16 вересня 2021 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Разом з тим, станом на 16 вересня 2021 року позивач перебував в вищезазначених трудових відносинах з відповідачем. У судове засідання позивач не з`явився. Про час та місце був належним чином повідомлений. Просив справу слухати за його відсутності. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву не надав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для задоволення позову з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що розпорядженням від 27 травня 2019 року № 16-К позивач - [PERSON] прийнятий на роботу на посаду провідного інженера обласного комунального підприємства «Центр кіномистецтва та культури» на термін з 01 червня 2019 року до 30 червня 2019 року зі строком випробування 1 місяць. Після 30 червня 2019 року позивач продовжив виконання службових обов`язків за посадою, у зв`язку з чим на підставі частини 1 статті 39-1 КЗпП України дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Таким чином, на підставі ст.21, 23, 24, 39-1 КЗпП України між позивачем і відповідачем був укладений безстроковий трудовий договір. 24 січня 2024 року позивачу стало відомо, що наказом № 01-06/32 від 30 вересня 2021 року про припинення трудового договору (контракту) відповідач звільнив позивача з займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (у зв`язку з прогулом без поважних причин). Позивач вважає вказаний наказ про припинення трудового договору безпідставним, незаконним, не відповідаючим фактичним обставинам справи і таким що підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Згідно статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. 30 серпня 2021 року [INFO] позивача зараховано в запас як придатного до військової служби, що підтверджується записом у військовому квитку серії [NUMBER] [PERSON] . Відповідно до підпункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період діє в Україні після оприлюднення Указу президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» по теперішній час. На виконання обов`язків, передбачених статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач був викликаний до [INFO] на 15 вересня 2021 року, де отримав мобілізаційне розпорядження прибути в військову частину [NUMBER] в термін 24 години для проходження військової служби в особливий період. 16 вересня 2021 року після виконання мобілізаційного розпорядження позивач, перебуваючи під захистом держави і маючи усі права і свободи, закріплені Конституцією України, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини [NUMBER] полковника [PERSON] контракт на проходження військової служби в Збройних Силах України строком на 3 (три) роки. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 16 вересня 2021 року № 258 солдата [PERSON] , який уклав контракт строком на 3 (три) роки, призначеного наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 16 вересня 2021 року № 211-РС на посаду музиканта оркестру управління військової частини [NUMBER] , який прибув з [INFO] , з 16 вересня 2021 року зараховано до списків особового складу військової частини, на всі види забезпечення, з 17 вересня 2021 зараховано на котлове забезпечення і вважається таким, що з 16 вересня 2021 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Разом з тим, станом на 16 вересня 2021 року позивач перебував в вищезазначених трудових відносинах з відповідачем. Згідно зі статтею 119 КЗпП України, за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада, середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, у яких вони працювали на час призову. Приписами статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 7 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Таким чином, на позивача розповсюджуються гарантії передбачені статтею 119 КЗпП України - збереження місця роботи, посади, середнього заробітку у Обласному комунальному підприємству «Центр кіномистецтва та культури» з 16 вересня 2021 року до 19 липня 2022 року (набрання сили Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ). Проте, відповідач достовірно знаючи про укладення 16 вересня 2021 року між позивачем і Міністерством оборони України під час дії особливого періоду контракту на проходження військової служби і проходження позивачем військової служби в військовій частині [NUMBER] ( [ADDRESS] ) і його фізично не має в місті Краматорську Донецької області по місцю юридичної адреси відповідача, 29 вересня 2021 року організував складання актів про ніби встановлення фактів безпідставної відсутності позивача на робочому місці більше ніж 3 години, які використані в якості висновку роботодавця про ніби «прогул» позивача 29 вересня 2021 року, та з`явилося підставою оскаржуваного наказу № 01-06/32 від 30 вересня 2021 року про звільнення позивача на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Слід зазначити, що складання 29 вересня 2021 року відповідачем документів відносно позивача об`єктивно не має і не може встановлювати ніяких юридичних фактів і тим більше мати правові наслідки, оскільки позивач з 16 вересня 2021 року (тобто і 29 вересня 2021 року включно) маючи гарантії держави офіційно виконував Конституційний обов`язок по захисту батьківщини, що підтверджується наявними доказами: військовим квитком серії [NUMBER] [PERSON] , контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 16 вересня 2021 року, витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] від 16 вересня 2021 року № 258. Вказані докази і обставини беззаперечно підтверджують необґрунтованість і незаконність складення відповідачем 29-30 вересня 2021 року актів і інших документів як створення уявної підстави оскаржуваного наказу про звільнення позивача. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги задовольнити. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами абз.3 п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається що позивачем не сплачено судовий збір. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Дане положення кореспондується зі статтею 55 Конституції України в якій закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Реалізується право особи на захист у суді шляхом подачі позову до суду, яка підлягає оплаті судовим збором. У ст. 1, 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат та справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, Рекомендації R (81) 7 Комітету міністрів державам?членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя від 14.05.1981 року та практику Європейського суду з прав людини, які встановлюють, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. За практикою ЄСПЛ, судовий збір не повинен обмежувати право заявників на доступ до правосуддя та має бути «розумним». Разом з тим, на думку ЄСПЛ, судовий збір є таким собі обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. У рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000р. ЕСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто, враховуючи той факт, що позивачем по справі не було сплачено судовий збір, а питання розподілу здійснюється під час ухвалення рішення по справі, а також той факт, що не сплата судового збору не повинна позбавляти громадян права на доступ до правосуддя, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача по справі на користь Держави суму судового збору, яка не була сплачена позивачем при зверненні до суду. Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору несплаченого позивачем у сумі 1 211,20 грн. за вимогу про зобов`язання здійснити перерахунок внесків. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: approved