Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог 17.10.2025 ТзОВ «Фактор П» через систему «Електронний суд» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.09.2020 ТзОВ «Просто Позика» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали кредитний договір №001/02810/09/20, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику кредит в розмірі 40 000 грн., а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, однак не виконала своїх зобов`язань належним чином. Право вимоги за цим договором перейшло від ТзОВ «Просто Позика» до ТзОВ «Фактор П» на підставі договору факторингу №30-ФП-ПП-202302 від 01.02.2023. Заборгованість відповідача за кредитним договором становить 76 500 грн., з них 27 966,53 грн. - тіло кредиту, 48 533,47 грн. - проценти за користування кредитом. Позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також покласти на неї судові витрати. 24.11.2025 позивач через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив, в якій в основному повторив аргументи позовної заяви. ІІ.Стислий виклад позиції відповідача 10.11.2025 відповідач подала відзив на позовну заяву, який мотивувала тим, що позивач доказово не підтвердив факт виконання кредитодавцем умов кредитного договору щодо надання грошових коштів (кредиту) позичальнику, зокрема не надав доказів зарахування коштів на рахунок позичальника, наприклад, виписки про рух коштів по рахунку, а також не надав доказів часткового погашення відповідачем заборгованості. Розрахунок заборгованості не є безспірним доказом існування заборгованості. Позивач не надав доказів виконання п. 3.6 договору факторингу від 01.02.2023 щодо повідомлення боржника про відступлення права вимоги. Позивач не надав обгрунтований розрахунок суми заборгованості, з якого було б зрозуміло з яких сум формувалася загальна сума заборгованості. Відповідач просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні 20.01.2026 представник відповідача, адвокат Голошва В.Л., подав письмові пояснення, в яких додатково зауважив на відсутності доказів оплати фактором права вимоги, яке він набув на підставі спірного договору факторингу, та просив застосувати наслідки спливу позовної давності з урахуванням практики Верховного Суду. III.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу Ухвалою суду від 22.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 25.11.2025 позовну заяву залишено без руху (в порядку ч. 11 ст. 187 ЦПК України). Ухвалою суду від 17.12.2025 продовжено розгляд справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання (включив його в текст позовної заяви) про розгляд справи за його відсутності. Протокольною ухвалою суду від 20.01.2026 відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 22.01.2026. ІV.Фактичні обставини справи 22.09.2020 ТзОВ «Просто Позика» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали кредитний договір №001/02810/09/20, за умовами якого (пункт 2.1) кредитодавець надає позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 40 000 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти відповідно до умов, зазначених у цьому договорі (а.с. 38-39). Основні умови кредитування згідно цього договору: - сума кредиту (загальний розмір) - 40 000 грн. (п. 2.1); - строк кредиту - 360 днів (п. 4.1.1); - розмір ануїтетних платежів (тіло кредиту і проценти), терміни нарахування та їх сплати визначаються згідно із Графіком платежів (додаток №2 до договору) (п. 4.1.3); - сума щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати процентів визначається Графіком платежів. З урахуванням ануїтетного характеру платежів за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю 184,5781 % річних від суми кредиту - з 1-го до 15-го платежу, та 2 614,2784 % річних - з 16-го - до останнього платежу згідно з Графіком платежів, у розрахунку зі сплатою кожні п`ятнадцять днів 7,5854 % - з 1-го до 15-го платежу, та 107,4361 % - з 16-го - до останнього платежу (п. 4.1.4); - дата платежу в рахунок повернення кредиту та сплати процентів визначаються Графіком платежів, що є невід`ємною частиною договору. Позичальник зобов`язаний повернути всю суму кредиту та проценти за користування кредитом частинами у сумі та строки, визначені в Графіку платежів (п. 4.1.6). 22.09.2020 ТзОВ «Просто Позика» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) підписали Графік платежів (додаток №2 до кредитного договору) (а.с. 30). 22.09.2020 ТзОВ «Просто Позика» надало (перерахувало) [PERSON] грошові кошти в сумі 40 000 грн. (видатковий касовий ордер від 22.09.2020, а.с. 10). 01.02.2023 ТзОВ «Просто Позика» (клієнт) та ТзОВ «Фактор П» (фактор) уклали договір факторингу №30-ФП-ПП-202302 (а.с. 22-24), на підставі якого до фактора перейшло право вимоги за кредитним договором №001/02810/09/20 від 22.09.2020 (акт прийому-передачі документів від 01.02.2023, а.с 25-27, акт приймання-передачі реєстру боржників від 01.02.2023, а.с. 28-29, акт приймання-передачі відступлених прав від 01.02.2023, а.с. 31). За розрахунком позивача, заборгованість відповідача за кредитним договором становить 76 500 грн., з них: 27 966,53 грн. - тіло кредиту, 48 533,47 грн. - проценти за користування кредитом (дані позовної заяви, а.с. 2-18, розрахунок заборгованості, а.с. 69-70). Контррозрахунку заборгованості чи доказів її відсутності відповідач не подала. В судовому засіданні 20.01.2026 представник відповідача, адвокат Голошва В.Л., визнав обставину укладення відповідачем кредитного договору №001/02810/09/20 від 22.09.2020 та отримання нею кредиту в сумі 40 000 грн. (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). V.Мотиви суду та застосоване законодавство Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків. 22.09.2020 ТзОВ «Просто Позика» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали кредитний договір №001/02810/09/20. На підставі цього кредитного договору відповідач отримала кредит в сумі 40 000 грн., взяла на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користуванням ним, однак не виконала їх належним чином. В подальшому право вимоги за кредитним договором перейшло від ТзОВ «Просто Позика» до ТзОВ «Фактор П» (на підставі правочину факторингу), а тому позивач вправі вимагати від відповідача повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Основним спірним питанням в цій справі є розмір заборгованості за кредитним договором. Даючи відповідь на це питання, суд виходить з таких міркувань. Позивач (новий кредитор) довів ту обставину, що ТзОВ «Просто Позика» (первинний кредитор) видало відповідачу (боржнику) кредит в сумі 40 000 грн. Також позивач обгрунтував основні умови кредитування. За обставинами справи, схема повернення кредиту - ануїтетна (рівними платежами). Згідно Графіку платежів відповідач зобов`язалася здійснювати повернення кредиту та погашення процентів за користування кредитом шляхом сплати 24 (двадцяти чотирьох) ануїтетних платежів в розмірі 4 400 грн. кожні 15 днів (перший платіж - до 07.10.2020, останній платіж - до 17.09.2021). Відтак, загальна вартість кредиту становить 105 600 грн. (4 400 грн. х 24 платежі), що підтверджується також п. 4.1.7 кредитного договору. Позивач заявив до стягнення 76 500 грн. кредитної заборгованості, що не перевищує загального розміру грошового зобов`язання позичальника за кредитним договором і узгоджується з принципом диспозитивності судового процесу. Заперечуючи щодо такого розміру заборгованості, відповідач всупереч принципу змагальності не надала доказів виконання грошового зобов`язання за кредитним договором (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц). У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Реалізувавши стандарт більшої переконливості в оцінці обставин цієї справи, суд дійшов висновку, що позивач довів наявність заборгованості в заявленому до стягнення розмірі. Суд не приймає аргументи відповідача: - про неповідомлення її позивачем (фактором) про відступлення прав вимоги за кредитним договором. З огляду на приписи ст.ст. 517, 518 ЦК України неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань (такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №278/1679/13); - про відсутність доказів оплати позивачем (фактором) права вимоги за кредитним договором. Ця обставина не має вирішального правового значення в цьому спорі, адже за умовами договору факторингу (пункт 3.1) права вимоги вважаються відступленими та набутими фактором з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі відступлених прав; - про застосування позовної давності. За змістом ст. ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та її перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Станом день набрання чинності законом Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (02.04.2020) позовна давність за вимогами позивача не спливла. У разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану (п. 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24). Перший черговий платіж за кредитним договором повинен був бути внесений до 07.10.2020. Відтак, строк звернення до суду з вимогами щодо цього платежу спочатку було продовжено до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану, потім перебіг цього строку зупинився на строк дії воєнного стану, а з 04.09.2025 (набрання чинності Законом України від 14.05.2025 №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» - перебіг такого строку поновився. Станом на день звернення позивача з позовом до суду позовна давність до цієї вимоги не спливла. Аналогічно і щодо вимог за всіма іншими спірними черговими платежами. Висновки суду в цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, на які звертав увагу представник відповідача. В цілому суд констатує, що дав вичерпні відповіді на всі важливі аргументи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10.02.2010). Суд висновує, що права позивача є порушеними, а відповідач є відповідальною за це. Отже, позовні вимоги слід задовольнити. VI.Судові витрати

Outcome: approved