Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] липні 2025 року звернувся до суду в інтересах [PERSON] з указаним позовом, який мотивував тим, що 13.02.2025 Сумською міською державною нотаріальною конторою позивачці було оформлено спадкові права на причеп ПГА 1, 2006 року випуску, зеленого кольору, шасі № [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] , шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину на дане майно за № 2-33. В подальшому, на підставі вказаного свідоцтва, позивачкою було проведено реєстрацію даного причепа на своє ім`я. Позивачці достеменно відомо, що даний причіп знаходиться у відповідача. При усному спілкуванні відповідач не зміг пояснити у який спосіб та на якій правовій підставі даний причіп потрапив у його володіння та користування. 17.02.2025 позивачка звернулася до органів поліції з метою відкриття кримінального провадження, що фактично б сприяло у передачі причепу відповідачем позивачці. Однак 24.02.2025 позивачка потримала відповідь з поліції про те, що за результатами проведеної перевірки встановлено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку. 11.03.2025 позивачка звернулася із письмовою вимогою до відповідача про повернення причепу, яка була вручення останньому 28.03.2025. Однак, на даний час будь-якої відповіді від відповідача не було отримано. У зв`язку з наведеним, представник позивачки просить суд: 1) витребувати причеп ПГА 1, 2006 року випуску, зеленого кольору, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , від [PERSON] , [INFO] , який незаконно, без відповідної правової підстави, заволодів вказаним причепом; 2) стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 968,60 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 8700 грн. Ухвалою суду від 10.09.2025 було відкрито провадження у даній справі, вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 26.09.2025 представник відповідача Василець С.О. подав відзив на позов, у якому вказав, що позивачкою не надано жодних доказів фактичного перебування успадкованого нею після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , причепа ПГА 1, 2006 року випуску, зеленого кольору, шасі № [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] , у володінні чи користуванні відповідача, що виключає можливість задоволення заявлених вимог. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем. Фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено. У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа та цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. Тобто, у випадку якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею. Також представник відповідача вказав, що заявлені позивачкою витрати на правничу допомогу є завищеними, вартість складання позовної заяви є неспівмірною з її обсягом, складністю та критерієм розумності розміру витрат. Вважає, що витрати позивачки на отримання правничої допомоги мають становити не більше 3000 грн. Крім того, представник відповідача вказав, що орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, яку очікує понести відповідач складає 8700 грн. Тому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивачки на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 8700 грн. Ухвалою суду від 17.10.2025 було закрито підготовче провадження в даній справі та призначено до судового розгляду, а також задоволено клопотання представника позивачки про виклик свідків. Позивачка та її представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали пославшись на обставини викладені у позовній заяві, просили задовольнити позов. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти позову з підстав вказаних у відзиві на позов, просили відмовити у задоволенні позову. Також відповідач пояснив, що протягом семи років він брав причеп у [PERSON] у тимчасове користування два чи три рази на рік та повертав цей причеп після того як справився із справами. Восени 2021 року він брав причеп у кума, щоб перевезти меблі з м. Суми та цей причеп стояв у нього близько 10 днів. Перед смертю [PERSON] брав причеп весною та повернув цей причеп весною. Коли до нього приїжджали поліцейські, то причепа в нього не було. Поліцейські не заходили у двір. Він повідомив поліцейським, що брав причеп та повернув. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача та його представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що спір між сторонами виник із цивільних правовідносин, позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи із такого. Судом установлено, що 13.02.2025 державним нотаріусом Сумської міської державної нотаріальної контори Козар С.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом згідно якого позивачка, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , успадкувала причеп ПГА 1, 2006 року випуску, зеленого кольору, шасі № [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] (а.с. 7-8). В подальшому, 08.03.2025 на підставі вказаного вище свідоцтва про право на спадщину за позивачкою було зареєстровано право власності на зазначений причеп, що вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 9, 76-77). 17.02.2025 позивачка звернулася до Відділення поліції №1 м. Тростянець Охтирського РВП ГУНП в Сумській області із заявою в якій просила провести перевірку щодо неповернення [PERSON] належного їй причепа ПГА 1, 2006 року випуску, зеленого кольору, шасі № [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] (а.с. 12). На вказану заяву, начальником Відділення поліції №1 м. Тростянець Охтирського РВП ГУНП в Сумській області було надано відповідь за вих. № 1957 від 24.02.2025 про те, що за результатами проведеної перевірки було встановлено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку (а.с. 13). 11.03.2025 позивачка направила на адресу відповідача письмову вимогу про повернення причепа, яке було вручено відповідачу 28.03.2025 (а.с. 14-17). Допитана у судовому засіданні як свідок позивачка пояснила, що 01.08.2021 вона із [PERSON] приїжджала до батька [PERSON] у с. Солдатське Охтирського району Сумської області привітати з днем народження. Коли вони збиралися повертатися у місто Суми, то батько сказав, що документи: паспорт, документи на будинок були у [PERSON] . Також батько повідомив, що дав причеп [PERSON] для користування, кудись їздити. [INFO] батько помер. 13.08.2021 вона звернулася до [PERSON] , щоб забрати паспорт батька. [PERSON] віддав паспорт та весь пакет документів, які батько давав на збереження. Через два дні після смерті батька вона звернулася до [PERSON] , щоб він повернув їй причеп, який брав у її батька, але той відмовив та сказав, що батько віддав йому причеп, а потім сказав, що батько подарував причеп. Вона запитала у [PERSON] чи є у нього документи, які підтверджують дарування причепу, але той відмовився надавати документи. Потім вона звернулась до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину у 2022 році. Нотаріусом було повідомлено, що на причеп не оформлявся договір купівлі-продажу або договір дарування. Перший нотаріус був у смт. Велика Писарівка, але цей нотаріус припинив свою діяльність та спадкова справа була передана у місто Суми. Тому затягнувся час із оформленням спадщини. 26.04.2024 вона зателефонувала до поліції та повідомила, що [PERSON] не повертає майно, яке належить їй по спадщині. До [PERSON] поїхав наряд поліції, було два поліцейських. Також поїхала вона, [PERSON] та [PERSON] . Коли поліція приїхала до будинку [PERSON] , то останній вийшов на вулицю та вона бачила батьківський причеп, який стояв на території подвір`я біля гаража. Поліцейські повідомили про обставини звернення та [PERSON] знову почав стверджувати, що причеп йому подарував її батько. Поліцейські попросили показати договір дарування, проте [PERSON] відмовився показувати документи. Потім [PERSON] став говорити, що він купив причеп та поліцейські попросили показати договір купівлі-продажу або розписку про передачу коштів, але відповідач знову відмовив поліцейським. Також [PERSON] говорив, що він замінював ресори у причепі, щось ремонтував. Поліцейські їм сказали, що не можуть вилучити транспортний засіб, так як немає дозволу зайти на територію подвір`я. Потім вона у м. Суми звернулась до нотаріуса та їй було видано свідоцтво про право на спадщину на причеп. Після цього, 16.02.2025 вона знову зателефонувала до поліції з проханням вилучити причеп у [PERSON] . Коли приїхали до [PERSON] то останній знову став говорити, що причеп купив і не збирається повертати. На прохання поліцейський надати документи, які підтверджують купівлю причепа, відповідач сказав, щоб звертались до суду. Поліцейські знову сказали, що не можуть зайти до подвір`я забрати причеп, бо немає дозволу. 17.02.2025 вона разом із [PERSON] подали заяву до поліції із проханням вилучити транспортний засіб. На це звернення вона отримала повідомлення, що поліцейські не будуть відкривати кримінальну справу та рекомендували звернутися до суду, оскільки передбачаються цивільно-правові відносини. 08.03.2025 вона звернулась до сервісного центру в місті Суми для перереєстрації транспортного засобу на своє ім`я та отримала технічний паспорт на причеп. Після отримання технічного паспорта вона направила листом прохання до [PERSON] , щоб він повернув причеп та додала копії документів на причеп, але відповіді не отримала. Після цього вона подала до суду позов. На її виклики виїжджали два рази одні і ті ж самі поліцейські. Одного поліцейського звали [PERSON] , а іншого вона не знає. На її думку, у [PERSON] є документи на причеп, оскільки поліцейські фотографували якісь документи. У батька був автомобіль «Москвич». Номер причепа [NUMBER] . Такий причеп, як у її батька, лише один у селі. Вона ідентифікувала причеп по кольору та номерному знаку. Причеп стояв у дворі [PERSON] біля гаража, задом до них, тому вона бачила номерний знак. Коли [PERSON] віддав документи, то технічний паспорт на причеп не віддавав. Напередодні того, як вона приїжджала до батька, то він віддав [PERSON] причеп. Також батько давав іншим особам у користування причеп. Після смерті батька вона особисто бачила, що [PERSON] користувався причепом, їздив по селу з причепом. [PERSON] користувався причепом до 8 березня 2025 року поки вона не оформила документи на причеп. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] взяв причеп та не повернув після раптової смерті її чоловіка. Після того як поховали чоловіка, то попросили [PERSON] повернути причеп, але він сказав, що причеп йому подарував її чоловік. [PERSON] використовує причеп, їздить по селу. З працівниками поліції вони ходили до [PERSON] , хвіртка була відкрита. Працівники поліції спілкувались із [PERSON] та він сказав, що не поверне причеп, бо її чоловік подарував йому причеп. Поліцейські просили надати документи на підтвердження того що причеп йому був подарований, але він не надав. Потім вони вдруге викликали поліцію та [PERSON] став говорити, що причеп йому продав чоловік. Перший раз вони викликали поліцію у 2024 році, а другий раз у 2025 році. Вони проживали по сусідству з [PERSON] та останній часто просив причеп у користування, але кожний раз повертав добровільно. Конфліктів з цього приводу не виникало. Вона особисто бачила цей причеп у подвір`ї [PERSON] . Вона упізнала цей причеп, який має зелений колір. Нещодавно вона бачила [PERSON] з причепом, але то був інший причеп, який він взяв у сусіда. Їхній причеп стоїть у дворі [PERSON] . На даний час зроблено накриття для причепа. На момент смерті чоловіка, вона уже не перебувала з ним у шлюбі. Вона також проживає у с. Солдатське на іншій вулиці. Коли саме [PERSON] брав причеп у її чоловіка вона не знає. Чоловік за життя ніколи не повідомляв, що віддав причеп [PERSON] . Скільки часу перебував причеп у [PERSON] їй невідомо. Свідоцтво про реєстрацію причепа [PERSON] не пред`являв поліцейським. Лише перевірили номерний знак причепа візуально. [PERSON] казав їм, щоб звертались до суду і він на підставі рішення суду поверне причеп. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що вони з позивачкою приїжджали у с. Солдатське за причепом до [PERSON] , та викликали поліцію. Коли вони з поліцією підійшли до двору, то хвіртка була відчинена і вони побачили, що причеп стоїть у дворі. [PERSON] у спілкуванні повідомив, що поверне причеп після того як позивачка стане спадкоємицею. Вони перший раз їздили до [PERSON] у 2024 році. Другий раз вони їздили до [PERSON] у 2025 році, також з працівниками поліції, вже коли була спадкова справа, але [PERSON] почав говорити, що йому причеп подарував батько позивачки. Працівник поліції повідомив, що тільки через суд можна забрати причеп. [PERSON] він знав 4 роки. Шлюб з позивачкою вони уклали у 2023 році. Він бачив причеп у [PERSON] . Йому відомо, що [PERSON] давав [PERSON] причеп у користування. Коли вони приїздили на день народження до [PERSON] , то останній казав, що давав причеп [PERSON] щоб щось перевезти. Зі слів дружини йому відомо, що всі документи були у [PERSON] . Номер шасі на причепі працівники поліції не звіряли. Востаннє він бачив причеп у дворі відповідача, коли вони приїздили перший раз з поліцією до відповідача. Упізнав причеп по кольору. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, що визначено положеннями п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Саме такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 686/28882/23. Також у постанові від 21.06.2023 по справі № 916/3027/21 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Сукупність досліджених доказів у даній справі дозволяє зробити висновок про те, що позивачкою надано достовірні, допустимі та достатні докази для доведення, поза розумним сумнівом, обставин на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема про те, що успадкований нею після смерті батька причеп перебуває у користуванні відповідача, який без відповідної правової підстави заволодів цим причепом. Разом із тим, суд зазначає, що стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження обставин про те, що відповідач повертав батьку позивачки автомобільний причеп після закінчення користування ним. Також щодо посилання представника відповідача на висновки Верховного Суду про неможливість витребування майна у добросовісного набувача за обставин добровільного передання власником транспортного засобу іншій особі, суд зазначає, що обставини даної справи не є релевантними до правовідносин, які викладені Верховним Судом у зазначених представником відповідача постановах. Відтак суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги повністю та витребувати у відповідача належний позивачці причеп ПГА 1, 2006 року випуску, зеленого кольору, шасі № [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує таке. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 968,60 грн (а.с. 3). Оскільки позовні вимоги судом задоволені повністю, тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені витрати на оплату судового збору в розмірі 968,60 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача понесених позивачкою судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8700 грн, суд враховує таке. Відповідно до положень статті 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представником позивачки у обґрунтування розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу подано: ордер на надання правничої допомоги адвокатом Бровко Р.М. від 10.07.2025; договір про надання правової (правничої) допомоги № 01/16-06-25 від 16.06.2025; акту № 1 приймання-передачі виконаних робіт / наданих послуг на суму 8700 грн (а.с. 4, 18-20). Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг та виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Саме така правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Таким чином, указані докази підтверджують факт понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір в сумі 8700 грн. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Дослідивши надані представником позивачки докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що заявлений позивачкою розмір витрат на правничу допомогу є завищеним зважаючи на таке. Згідно витягу з акту № 1 приймання-передачі виконаних робіт / наданих послуг адвокатом Бровко Р.М. на виконання умов договору про надання правової (правничої) допомоги № 01/16-06-25 від 16.06.2025 було надано: первинну консультацію та вартість цієї послуги становить 700 грн; консультацію з приводу складання заяви до поліції та з приводу складання претензії/вимоги до відповідача та вартість цієї послуги становить 1000 грн; складання позовної заяви та вартість цієї послуги становить 7000 грн (а.с. 20). Зважаючи на обсяг наданих правничих послуг та виконаних робіт, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу по складанню позовної заяви є неспівмірним зі складністю справи та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, оскільки позовна заява складається із 2 аркушів, тому її складання, враховуючи професійну підготовку адвоката, який є фахівцем у галузі права, не становить складності. Крім того, судова практика у справах цієї категорії є сталою і не потребувала значного часу для роботи адвоката. Зважаючи на обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для сторін, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських послуг, а також розумності їхнього розміру, суд вважає за необхідне визначити суму відшкодування витрат [PERSON] на професійну правничу допомогу в даній справі у розмірі 4700 грн. Саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу, на переконання суду є справедливим та обґрунтованим, співмірним зі складністю цієї справи та наданим адвокатом обсягом послуг, а також не суперечитиме принципу розумності судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved