Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. До Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська (наразі Соборний районний суду міста Дніпра) 04 серпня 2015 року надійшла позовна заява ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що 19.04.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 800000197 згідно з яким позичальник отримав кредит у розмірі 94 535,00 доларів США зі сплатою відсотків 12,75 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строк кредитування 240 місяців з кінцевим терміном повернення 19.04.2027 року. Додатковими угодами до кредитного договору сторони змінювали процентну ставку за користування кредитом з 19.09.2008 року з розрахунку 14,5% річних, з 19.09.2009 року 9,8% річних, з 19.09.2010 року-15,6% річних. В якості забезпечення виконання умов за кредитним договором 19.04.2007 року між сторонами було укладено Іпотечний договір № 800000197, посвічений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д- згідно умов ст.ст.2,3 предметом іпотеки виступала квартира [ADDRESS] , яка в подальшому була переведена у нежитловий фонд. Внаслідок невиконання позичальником обов`язків за кредитом станом на 19.05.2015 року утворилася заборгованість загальний розмір якої становить 134 316,95 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 2 842 055,39 грн.. в рахунок погашення якої за кредитним договором АТ «Альфа-Банк» просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій., та вирішити питання щодо судових витрат у справі. 21.12.2015 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до ПАТ «Альфа-Банк», в якій останній просив визнати недійсним кредитний договір № 800000197, укладений 19 квітня 2007 року між ним та банком внаслідок введення його як позичальника в оману, посилаючись на видачу кредитором коштів у іноземній валюті за відсутності відповідних дозволів та ліцензій національного банку, що є порушенням банківської діяльності. 12.01.2016 року від представника ПАТ «Альфа-Банк» до суду надійшли заперечення, в яких останній просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову у зв`язку із його необґрунтованістю, оскільки ЗАТ «Альфа-Банк» мало право на здійснення операцій з кредитування і надання окремої ліцензії/дозволу законом не передбачалось та визначення грошового зобов`язання в кредитному договорі в іноземній валюті не суперечить законодавству України. 31.05.2024 року представник АТ «Сенс Банк» подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої, з урахуванням висновків викладених Великою Палатою Верховного Суду у Постановах від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18 та від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16 щодо стягнення кредитних коштів у іноземній валюті без приведення гривневого еквіваленту, просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 800000197 від 19.04.2007 р, що обліковується станом на 22.04.2014 року за позичальником [PERSON] та становить 81 238,16 доларів США, у т.ч. заборгованість по кредиту 80 195,52 доларів США та заборгованість по процентам 1 042,64 доларів, звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих ді 17.02.2025 року представником [PERSON] було подано додаткові пояснення у справі, відповідно до яких останній просив відмовити у задоволенні первісного позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на фактичне набуття банком права власності на майно, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 220876545 від 19.08.2020 р. 10.03.2025 року представник АТ «Сенс Банк» надав суду заперечення на додаткові пояснення представника [PERSON] та заяву про зміну предмета позову в якій зазначив про виявлену у позові помилку, що впливає на суть позовних вимог, оскільки фактично станом на час розгляду судової справи предмет іпотеки ( житлова квартира [ADDRESS] ) була переведена у нежитловий фонд - магазин непродовольчих товарів, про що Іпотекодавця було видано новий правоустановчий документ, та внесені зміни до іпотечного договору, внаслідок чого уточнив вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлове приміщення № 59, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 52.7 кв.м. розташоване за адресою [ADDRESS] , решту позовних вимог не змінював. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 05 серпня 2015 року указана позовна заява передана для розгляду судді Ходаківському М.П. Ухвалою судді від 05 серпня 2015 року позовну заяву ПАТ «Альфа-Банк» було залишено без руху. Ухвалою судді від 28 серпня 2015 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Ухвалою судді від 02 лютого 2016 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Альфа Банк» про визнання недійсним кредитного договору з первісним позовом ПАТ «Альфа Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, об`єднавши їх вимоги в одне провадження. Ухвалою судді від 16 березня 2016 року було зупинено провадження у даній справі до вирішення цивільної справи № 202/10454/14-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору № 800000197 від 19.04.2007, та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа [PERSON] про визнання недійсними договорів № 1 та № 2 про внесення змін і доповнень до договору поруки, що перебуває у провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.. Розпорядженням в.о. керівника апарату Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 липня 2018 року указану цивільну справу призначено до повторного автоматизованого розподілу судових справ у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ходаківського М.П. Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 липня 2018 року дана справа була передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 14 лютого 2024 року суддею Федоріщевим С.С. вищевказану справу було прийнято до свого провадження та поновлено провадження у даній цивільній справі. Ухвалою судді від 23 травня 2024 року було замінено позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом АТ «Альфа-Банк» на правонаступника АТ «Сенс Банк». Ухвалою судді від 02 червня 2025 року було закрити підготовче провадження у даній цивільній справі призначити її до судового розгляду. Представники сторін подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, при цьому кожна зі сторін підтримала свої позовні вимоги, просили їх задовольнити та заперечували проти задоволення зустрічних позовів, у задоволені яких просили відмовити. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч. 1 ст.15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦПК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та його вимог. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що 19.04.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», назву якого змінено на АТ «Сенс Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №800000197, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 94 535,00 доларів США зі сплатою за користування ним відсотків 12,75 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строк кредитування 240 місяців з кінцевим терміном повернення 19.04.2027 року (п.п.2.1, 2.2, 2.3 Договору). Цільове використання кредиту це оплата вартості жилої площі квартири (об`єкт нерухомості/ предмет іпотеки) за номером [ADDRESS] , і, яка придбається Позичальником у власність за договором купівлі-продажу (п.2.4 Договору)Банк виконав свої зобов`язання та надав грошові кошти у сумі 94 535 доларів США позичальнику [PERSON] 14.09.2009 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 року, відповідно до якого сторони дійшли згоди що: процентна ставка, з 19.04. 2007 р. включно по 18.09.2008 р. включно складає 12,75%, з 19.09.2008 р. включно по 18.09.2009 р. включно складає 14,5%. Процентна ставка з 19.09.2009 року включно по 18.09.2010 р. включно складає 9,8% річних (тимчасова процентна ставка). Тимчасова процентна ставка застосовується за умови відсутності прострочення повернення Кредиту чи його частини та/або сплати процентів за його користування Позичальника за Договором. Позичальник, під час Періоду, може здійснити повернення частини кредиту у сумі, не більшій, ніж 1124 доларів США. У випадку, якщо до завершення Періоду, а саме, до 18.09. 2010 р. Позичальник здійснить дострокове повернення Граничної суми, Період вважається достроково завершеним і процентна ставка за користування неповерненою частиною Кредиту встановлюється у розмірі 15,6%. У випадку, якщо протягом Періоду було відсутнє прострочення повернення Кредиту чи його частини та/або сплати процентів за його користування, після закінчення Періоду процентна ставка з 19.09.2010 р. включно встановлюється в розмірі 15,6%. 02.11.2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін і доповнень №2 до Кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 року. Укладанням цього Договору про внесення змін і доповнень №2 до Кредитного договору Сторони погодили внести зміни до Кредитного договору та змінити п.2.2 Розділу 1 «Базові умови кредитування» та викласти його в наступній редакції: Процентна ставка 15,6% річних. Сторони погодили, що в разі невиконання Позичальником свого обов`язку, встановленого п.п.7.7 цього Договору, процентна ставка з 19.04.2013 за користування кредитом становитиме 16,6 процентів річних. Забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступила іпотека квартири [ADDRESS] , згідно з Іпотечним договором №800000197-И від 19 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., зареєстрованому в реєстрі за №965. У зв`язку зі змінами процентних ставок за користування кредитними коштами, обумовленими договором про внесення змін і доповнень № 1 від 14.09.2007 р. до кредитного договору №800000197 від 19.04.2007р. та договором про внесення змін і доповнень № 2 від 02.11.2012 р. до кредитного договору №800000197 від 19.04.2007р. а також у зв`язку зі зміною характеристик предмета іпотеки - між сторонами були укладені відповідні Договори про внесення змін і доповнень до Іпотечного договору №800000197-И від 19.04.2007 р. № 1 від 14.09.2009 р., № 2 від 02.11.2012 р., № 3 від 18.03.2013 р. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/10454/14 від 24.10.2022 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №800000197 від 19 квітня 2007 року станом на 19.05.2015 року в розмірі 2 233 585 грн. 13 коп. а саме заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1 773 817 грн. 60 коп., заборгованість по відсоткам в розмірі 338 359 грн. 97 коп., пеню в розмірі 121 407 грн. 56 коп. В іншій частині позову відмовлено. В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним відмовлено. Вирішено питання щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] [PERSON] стосовно договорів поруки. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.04.2024 року за апеляційною скаргою [PERSON] - рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2022 року в частині стягнення з [PERSON] заборгованості на користь Акціонерного товариство «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором №800000197 від 19.04.007 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №800000197 від 19.04.2007 року станом на 22.04.2014 р. в розмірі 913 722, 39 копійок, а саме, заборгованість за тілом кредиту 901 995.35 копійок, заборгованість по відсоткам в розмірі 11 727.04 грн. Переглядаючи судову справу № 202/10454/14 апеляційний суд встановив що факт отримання кредитних коштів, що було доведено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/9507/19 від 12.01.2021 року, залишеного без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.03.2022 року і не доказується знову при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 15.07.2023 року Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду - рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.10. 2022 року, в нескасованій після апеляційного перегляду частині, та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12.04.2023 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічного позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним - залишено без змін Посилаючись на встановлення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська непогашеного зобов`язання позичальника перед кредитором, банк має можливість задовольнити власні вимоги за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до норм ЦК України та Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» наявність судового рішення про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки. Кредитор не позбавлений права задовольнити вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Такий законний засіб захисту порушеного права кредитора не є подвійним стягненням заборгованості. 04.07.2018 року Велика Палата у постанові № 310/11534/13-ц вказала, що кредитор може звернутися з обома позовами ( про стягнення боргу та про звернення стягнення на майно) також до такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 333/1576/15-ц від 09.09.2020 року; № 555/2550/17 від 29.04.2020 року. Враховуючи що Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.04.2023 р у справі № 202/10454/14 встановлено, що датою повернення кредитних коштів є дата 22.04.2014 р, а вимоги в рамках даної судової справи пред`явлені станом на 19.05.2015 року АТ «Сенс Банк» зменшив позовні вимоги станом на 22.04.2014 року визначивши суму боргу у валюті зобов`язання доларах США. Відповідно до розрахунку заборгованості по кредитного договору № 800000197 від 19.04.2007 р. за позичальником [PERSON] станом на 22.04.2014 року обліковується заборгованість 81 238,16 доларів США (еквівалент 913 722,39 грн), де заборгованість по кредиту становить 80 195,52 доларів США, (еквівалент 901 995,35 грн.) заборгованість по процентам становить 1 042,64 доларів США (еквівалент 11 727,04 грн.) Відповідач за первісним позовом [PERSON] позов не визнав, 17.02.2025 року подав додаткові пояснення, в яких зазначив що пред`явлений позов пред`явлений до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того зазначав, що кредитор і є власником квартири [ADDRESS] - реєстраційний номер нерухомого майна 9354612101 (номер об`єкта РПВН 18376534) що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 220876545 від 19.08.2020 р., тож останній вже скористався правом на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки. Додатково представник відповідача зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2021 року у справі № 201/9507/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.03.2022 рку позовну заяву [PERSON] , [PERSON] задоволено частково: скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності запис про право власності № 31943394 про реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) право власності на нежитлове приміщення 59, в буд. [ADDRESS] ., здійснений 11.06. 2019 року державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос Оленою Володимирівною - проте рішення банком не виконано - майно перебуває у власності кредитора. Представник відповідача за первісним позовом посилався на правові висновки Верховного суду викладених у постановах від 07.05.2019 у справі №926/3371/17, від 23.01.2020 у справі №916/2558/18, від 18.04.2019 у справі №15/5009/1800/11, від 05.05.2020 у справі №161/6253/15-ц, від 24.06.2020 у справі №904/9896/17) - відповідно до яких вагомим, ключовим і визначальним під час розгляду спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки є, зокрема, з`ясування питань який об`єкт іпотеки є предметом договору іпотеки, хто є власником предмета іпотеки. Враховуючи обставину, визначену Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 220876545 від 19.08.2020 р., щодо актуальності реєстрації права власності на предмет іпотеки (РНОНМ 9354612101) за АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» - просив при вирішені спору застосувати висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30.07.2020 року у справі № 664/1893/17, від 12.08.2020 року у справі № 761/42332/17 від 05.04.2021 року у справі № 751/4242/17 та відмовити у задоволені первісного позову, як пред`явленого до неналежного відповідача. Представником АТ «Сенс Банк» було подано заперечення на додаткові пояснення відповідно до яких остання зазначила, що обставини на які посилається представник відповідача не відповідають дійсності. Після набрання законної сили рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/9507/19 та скасування заходів забезпечення позову у справі - судове рішення було виконано у спосіб який визначив позивач, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав № 378275522 від 13.05.2024 року, відповідно до якого вбачається що речове право 31943394 (щодо права власності на нерухоме майно нежитлове приміщення [ADDRESS] (РНОНМ 9354612101) - припинено 26.03.2024 року державним реєстратором Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської обл. Безпечною Г.Ю., індексний номер рішення 73095583, на підставі Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2021 р у справі № 201/9507/19. Під час зупинення провадження у справі, постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.04.2023 року (провадження № 22-ц/803/2332/23 у справі № 202/10454/14-ц) було встановлено, що між сторонами був укладений кредитний договір № 800000197 від 19.04.2007 року з додатковими угодами до нього, відповідно до якого [PERSON] отримав від первісного кредитора кредит у розмірі 94 535,00 доларів США, за рахунок яких було набуто у власність квартиру [ADDRESS] , яку було передано банку в іпотеку. У зв`язку зі зміною характеристик предмета іпотеки та збільшенням обсяг відповідальності перед кредитором в частині сплати процентів за користування кредитом між сторонами були укладені договори про внесення змін до договору іпотеки у т.ч. аналогічні записи № 377417 від 18.03.2013 року про обтяження нежитлового приміщення містяться в державному реєстрі обтяжень, зазначені у Інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 220876545 від 18.08.2020 р. Крім того, апеляційним судом було встановлено, що банк 22.04.2014 року направивши повідомлення в якому кредитор зажадав достроково від позичальника повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штраф/пеню - тим самим апеляційний суд визнав вказану дату яка припиняє подальше нарахування відсотків за кредитним договором та штрафних санкцій. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2021 року в частині стягнення заборгованості з [PERSON] було скасовано, вимог бул задоволено частково, стягнуто [PERSON] на користь ПАТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 800000197 від 19.04.2007 року яка обліковується станом на 22.04.2014 року в розмірі 913 722, 39 грн. а саме, заборгованість за тілом кредиту 901 995,35 грн, заборгованість по відсоткам в розмірі 11 727,04 грн. В решті вимог відмовлено. Враховуючи встановлений апеляційним судом строк настання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 800000197 від 19.04.2007 року, визначений датою 22.04.2014 року, позивач АТ «Сенс Банк» зменшив первісно заявлені вимоги на вказану дату, однак помилково вважав що стягнення має відбуватися у валюті кредитування. Проте, Банк пред`явивши до [PERSON] вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, змінив не тільки строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором з 19.04.2027 року на 22.04.2014 року а й валюту зобов`язання, визначивши необхідним повернути кредитору суму заборгованості визначену у гривні- валюті України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак доведеною сумою заборгованості позичальника за кредитним договором № 800000197 від 19.04.2007 року є заборгованість визначена на 22.04.2014 року в загальній сумі 913 722,39 гривень, яка складається з 901 995, 35 гривень заборгованість за тілом кредиту, та 11 727,04 гривні заборгованість за відсотками. Дане підтверджується розрахунком заборгованості (частина з зазначенням гривневого еквіваленту) поданим представником АТ «Сенс банк» разом з заявою про зменшення позовних вимог. Суд не погоджується з доводами АТ «Сенс Банк» про можливість застосування правових висновків викладених Великою Палатою ВС про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті що зазначені Постановах від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18., у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07. 2018 року у справі № 761/12665/14-ц та інших - оскільки у даній справі - 12.04.2023 року Дніпровським апеляційним судом у справі № 202/10454/14 вже визначено обсяг відповідальності позичальника [PERSON] перед АТ «Сенс Банк» за кредитним № 800000197 від 19.04.2007 яка станом на 22.04.2014 року в загальній сумі становить 913 722,39 гривень. Доказів погашення заборгованості після вказаної дати відповідач [PERSON] не надав, загальну заборгованість в сумі 913 722,39 гривень не спростував. Проте суд також не погоджується з доводами відповідача за первісним позовом стосовно того що кредитор задовольнив власні вимоги за рахунок набуття права власності на предмет іпотеки. Як зазначено вище, правочин щодо набуття права власності на предмет іпотеки номер запису 31943394 (щодо нежитлового приміщення № 59 в буд. [ADDRESS] ), прийнятий за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4729321 від 11.06.2019 року державним реєстратором обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос Оленою Володимирівною було скасовано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2021 р у справі № 201/9507/19. Скасований судом правочин (угода) не породжує юридичних наслідків, на які він був спрямований, з моменту його вчинення, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Це означає, що сторони не набувають прав та обов`язків, а майно, отримане за такою угодою, підлягає поверненню (двостороння реституція). Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У пунктах 66, 67, 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 викладено такі висновки: "За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України) З огляду на зазначене, з моменту набуття законної сили рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2021 р у справі № 201/9507/19, заборгованість за кредитним договором № 800000197 від 19.04.2007 року є відновленою, відтак кредитор за наявності непогашеного зобов`язання має можливість задовольнити вимоги за рахунок предмету іпотеки. При цьому відсутність запису в державному реєстрі речових прав про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] набутого [PERSON] , не позбавляє в кредитора в судовому порядку задовольнити власні вимоги. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17). З урахуванням того, що жоден з правочинів щодо набуття права власності, передачу майна в іпотеку не оскаржувалося сторонами та не визнано недійсним - банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника. Відповідно до норм ЦК України та Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» наявність судового рішення про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки. Кредитор не позбавлений права задовольнити вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Такий законний засіб захисту порушеного права кредитора не є подвійним стягненням заборгованості. Про подвійне стягнення заборгованості у ході захисту порушеного права кредитора висловилася Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18), а також 04.07.2018 року Велика Палата у постанові № 310/11534/13-ц вказала, що кредитор може звернутися з обома позовами ( про стягнення боргу та про звернення стягнення на майно) також до такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 333/1576/15-ц від 09.09.2020 року; № 555/2550/17 від 29.04.2020 року. Відповідно до ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.3 Закону України «Про іпотеку», Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Норма ч.1 ст. 12 цього закону визначає, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» законодавець визначає наступні способи звернення стягнення предмету іпотеки: на підставі рішення суду;- на підставі виконавчого напису нотаріуса; - згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержатель. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку що доводи АТ «Сенс Банк» щодо виконання зобов`язань щодо видачі кредиту підтверджені рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/10454/14 від 24.12.2022 року, розмір заборгованості за кредитним договором є підтверджений належними доказами; крім того Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська встановлено що строк виконання зобов`язання за кредитним договором настав 22.04.2014 року, відповідачем [PERSON] не надано доказів щодо виконання зобов`язань перед кредитором, а, отже, основне зобов`язання не є припиненим, інших підстав визначених ст.17 ЗУ «Про іпотеку» та п. 7.1 іпотечного договору відповідачем за первісним позовом не наведено, іпотека є чинною що дозволяє кредитору задовольнити вимоги за її рахунок, а тому вимоги АТ «Сенс Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають частковому задоволенню. Щодо зустрічних позовних вимог, слід зазначити наступне. 21.12.2015 року [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк» в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 800000197, укладений 19 квітня 2007 року між ним та банком внаслідок введення його як позичальника в оману представниками банку, посилаючись на видачу кредитором коштів у іноземній валюті за відсутності відповідних дозволів та ліцензій національного банку, що є порушенням банківської діяльності. 12.01.2016 року АТ «Альфа Банк» подав заперечення та заяву про застосування строку позовної давності, відповідно до якої зазначив, що позивач звернувся з даним позовом про визнання недійсним кредитного договору укладеного 19.04.2007 року поза межами строків встановлених ст. 257 ЦК України, що є підставою для відмови у позові на підставі ч.4.ст.267 ЦК України. Крім того, судом встановлено що аналогічні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору з підстав введення його в оману представником банку [PERSON] та відсутності у банку відповідних дозволів на кредитування фізічних осіб у іноземній валюті - вже були підставою розгляду в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська по справі № 202/10454/14 за зустрічним позовом [PERSON] до АТ «Альфа-Банк», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання кредитного договору недійсним. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/10454/14, залишеним без змін в цій частині апеляційним судом, встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про реєстрацію ПАТ «Альфа-Банк» зареєстровано 24 березня 1993 року, реєстраційний номер 158 в Державному реєстрі банків. Згідно з Банківською ліцензією №61 від 03.12.2001 року надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Дозволом №61-3 від 31.05.2002 року банку надано право на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частин другої та частиною четвертою статті 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Відтак банк мав право на вчинення фінансових операцій у іноземній валюті, при за загальним правилом виключно на позичальника покладаються ризики щодо прийняття рішення по погодження запропонованих умов кредитування. Останній мав можливість обрати інші умови у т.ч. кредитування у валюті України проте прийняв інакше рішення. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачам), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Враховуючи що заявлені зустрічні вимоги [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору вже були предметом розгляду судової справи в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська, рішення про відмову у задоволенні яких набрало законної сили то , в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак зустрічний позов не підлягає задоволенню. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю, оскільки неправомірними діями відповідача, пов`язаними з невиконанням умов договору, позивачу було завдано майнової шкоди, яка знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку з вказаними діями відповідача. Суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується. З огляду на те, що під час судового розгляду цієї справи, на підставі досліджених вище доказів встановлено порушення відповідачем зобов`язання щодо погашення тіла кредиту, відсотків по ньому, комісії та пені, суд дійшов висновку, що наявні підставі для часткового задоволення вимог АТ «Сенс Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, та відмову у задоволені зустрічних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору На підставі статті 141 ЦПК України з [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial