Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

25.02.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] в особі представника адвоката Семенових О.С. до [PERSON] про поділ спільного майна, згідно прохальної частини якої просить суд: родподілити майно, набуте у шлюбі, яке належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] з урахуванням рівності частко подружжя та визнати за [PERSON] : право власності на ізольовану квартиру [ADDRESS] , житловою площею 52,0 кв.м. загальною площею 82,3 кв.м.; право власності на автомобіль Volkswagen Polo, загальний легковий седан В, XW8ZZZ61ZGG037137, коричневий, 2016 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; право власності на 13/100 частки нежитлового приміщення третього поверху №2-1-:-5-7 (п`ять один -:- п`ять сім) у будинку [ADDRESS] , загальною площею 125,7 кв.м в літ. «А-5». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебувають у шлюбі з 27.09.2003 року. За час перебування у шлюбі за спільні сумісні кошти подружжям було придбано в спільну сумісну власність подружжя квартиру [ADDRESS] , нежитлове приміщення третього поверху №5-1 -:- 5-7 у будинку [ADDRESS] загальною площею 125,7 кв.м. в літ. «А-5», автомобіль Volkswagen Polo 2016 року випуску. З метою встановлення дійсної вартості вказаного майна, позивачем було замовлено судову експерту з метою встановлення вартості майна, що є предметом позову. На даний час ізольованою квартирою та автомобілем користується позивач у справі, а все інше майно, тобто нежитлове приміщення використовується відповідачем. Враховуючи викладене, позивач звернулась до суду із вказаним позовом, який просить задовольнити. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.02.2025 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 28.02.2025 року від позивача до суду надійшла заява на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 25.11.2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій зазначено, що останній повністю визнає заявлені у позові вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог. Розгляд даної справи просить проводити за його відсутності, наслідки визнання позову відомі та зрозумілі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 02.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Від представника позивача [PERSON] адвоката Семенових О.С. до суду надано заяву з проханням провести судове засідання без участі позивача та її представника. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов просив справу розглянути за його відсутності. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями частини 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 12 ЦПК України та відповідно до частини 1,5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , Відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції 27.09.2003 року зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №1156, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Згідно договору №918659 купівлі-продажу транспортного засобу від 29.11.2016 року, [PERSON] придбав автомобіль марки Volkswagen, модель Polo Sedan, VIN: [NUMBER] , вартість якого згідно договору складає 364 320,00 грн. Згідно висновку експерта №01/01-25 транспортно-товарознавчого дослідження колісно-транспортного засобу автомобіля Volkswagen Polo, реєстраційний номер [NUMBER] від 28.01.2025 року визначено, що середня ринкова вартість автомобіля Volkswagen Polo, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] станом на 24.01.2025 року складає 299 887,00 грн. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хотенець Ю.А. та зареєстровано в реєстрі за №562, [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира складається із 4-ьох кімнат, має загальну площу 82,3 кв.м. і житлову площу 52,0 кв.м. Пунктом 2.1 Договору визначено, що продаж відчужуваної квартири вчиняється за 1 602 900,00 грн, що на день укладення договору становить еквівалент 65 000,00 дол. США. В пункті 1.6 Договору зазначено, що на купівлю давної квартири і на укладення цього договору, в інтересах сім`ї, надана згода дружини покупця [PERSON] , викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Хотенець Ю.А. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області 07.11.2019 року за реєстровим номером №561. Відповідно до висновку експерта №02/01 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 20.01.2025 року, ринкова вартість нерухомого майна житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 82,3 кв.м. станом на 17.01.2025 року становить 1 155 986,00 грн. Згідно відомостям з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вищезазначена квартира на праві власності належить [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 05.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хотенець Ю.А. та зареєстровано в реєстрі за №462, [PERSON] придбав у [PERSON] нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-:-5-7, загальною площею 125,7 кв.м. в літ. «А-5», що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2.1 Договору визначено, що продаж відчужуваної квартири вчиняється за 1 500 000,00 грн. В пункті 1.6 Договору зазначено, що на купівлю даного майна і на укладення цього договору, в інтересах сім`ї, надана згода дружини покупця [PERSON] , викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Хотенець Ю.А. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області 05.09.2019 року за реєстровим номером №461. Відповідно до висновку експерта №02/01 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 20.01.2025 року, ринкова вартість нерухомого майна нежитлових приміщень 3-го поверху №5-1-:-5-7, розташованих за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 125,7 кв.м. станом на 17.01.2025 року становить 2 012 834,00 грн. Згідно відомостям з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вищезазначене нежитлове приміщення на праві власності належить [PERSON] . Таким чином, із вказаних доказів вбачається, що вищезазначене майно було придбано в період зареєстрованого шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , а тому являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та не заперечується відповідачем. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України . Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до положень статті 368 ЦК України, спільна власність двох осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частина 1, 2 статті 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Під час розгляду справи відповідач надав заяву про визнання позовних вимог, тобто не заперечував того факту, що майно, яке є предметом позову було придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, оскільки позивач на виконання процесуального обов`язку надала належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, та визнані відповідачем, суд ухвалює рішення про задоволення позову за його доведеністю. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також те, що відповідач, користуючись свої правом визнав позовні вимоги у повному обсязі, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. В позовній заяві не міститься вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат по справі. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved