Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ», Товариство) звернулося з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 3575818572 від 04.01.2022 в розмірі 39933,05 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] 04.01.2022 уклала із Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Фінансових Рішень» (далі - ТОВ «ФК «ЦФР») кредитний договір № 3575818572, за умовами якого отримала в безготівковій формі кошти в сумі 28267,83 гривень шляхом зарахування на банківський рахунок, на строк 36 місяців, з фіксованою процентною ставкою: початковий процент при наданні кредиту - 5 % від суми кредиту, щомісячні проценти 2,49% від суми кредиту згідно з графіком платежів. На підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та ПАТ «Таскомбанк», останнє набуло право вимоги до позичальників за кредитними договорами та договорами забезпечення до них. Сторони цього договору погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги шляхом підписання відповідних Реєстрів прав вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованості. 15.05.2024 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу №НІ/11/19-Ф, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги за кредитними договорами, договорами поруки в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до Реєстру прав вимоги, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 39933,05 грн, з яких: 28088,13 грн - загальна сума заборгованості за тілом кредиту; 2,40 грн - заборгованість за відсотками; 11842,52 грн - заборгованість за комісією. [PERSON] отримані в позику кошти на час пред`явлення позову не повернула. З врахуванням наведеного, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило суд стягнути з [PERSON] заявлену суму заборгованості та судові витрати у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2024 справу передано на розгляд судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області Лесику В.О. 05.02.2025 суд відкрив провадження у справі, на підставі ч.1 ст. 274 ЦПК України визначив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначив судове засідання, встановив сторонам строк для подання заяв по суті. 14.02.2025 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов. У відзиві на позов відповідач заперечила позовні вимоги в повному обсязі. Вказала на недоведеність позивачем переходу до нього прав вимоги за договором про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, укладеного 07.10.2016 між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк», з наступною зміною фактора. На думку відповідача у договорі №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 визначений строк його дії 1 рік. Докази пролонгації договору суду не надані. Відтак, за таким договором не могли бути відступлені права вимоги за кредитним договором, укладеним 04.01.2022. Крім того, позивач не довів належними та допустимими доказами обізнаність відповідача із Умовами отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», на які посилається позивач у позовній заяві. Враховуючи наведене просила у позові відмовити. Позивач правом подати відповідь на відзив не скористався. З 20.02.2025 інтереси відповідача в суді представляє адвокат Півень Г.В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 20.02.2025. 10.04.2025 представник відповідача адвокат Півень Г.В. подав письмове клопотання про витребування доказів належним чином засвідченої копії повного тексту договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, укладений між ПАТ «Таскомбанк» (новий кредитор) та ТОВ «ФК «ЦФР» (Первісний кредитор). Ухвалою від 10.04.2025 суд задовольнив клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвала суду виконана позивачем 15.04.2025. 17.06.2025 представник відповідача адвокат Півень Г.В. скерував суду клопотання про покладення на позивача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Представник позивача 10.07.2025 направив суду заперечення щодо стягнення з позивача судових витрат. В судовому засіданні 17.07.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, однак ухвалою від 23.07.2025 на підставі ч.2 ст. 244 ЦПК України поновив судовий розгляд, призначив судове засідання. За результатами повторного автоматизованого розподілу вищевказаної справи згідно з розпорядженням керівника апарату суду №60/02.10 від 22.10.2025 справа передана для розгляду головуючому судді Денисюк Т.В. Ухвалою судді Денисюк Т.В. від 24.10.2025 справу прийнято до свого провадження, продовжений її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначене судове засідання. В судовому засіданні 24.11.2025 суд за клопотанням представника відповідача витребував докази - обґрунтований розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором № 3575818572. У зв`язку з невиконанням ухвали про витребування доказів суд ухвалою від 11.12.2025 витребував ці докази повторно. 30.12.2025 на виконання ухвал суду про витребування доказів позивач направив заяву про неможливість надання обґрунтованого розрахунку суми заборгованості за кредитним договором, оскільки оригінали первинних документів знаходяться у первісного кредитора, яким є ТОВ «ФК «ЦФР»; направив суду виписку по особовим рахункам кредитного договору № 3575818572 від 04.01.2022. В судове засідання 14.01.2026 представник позивача не з`явився, клопотав про розгляд справи у його відсутності. В судовому засіданні 14.01.2026 представник відповідача Півень Г.В. позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3575818572 від 04.01.2022 не визнав з підстав, викладених у відзиві. Додав, що позивач не надав доказів переходу права вимоги від первісного (ТОВ «ФК «ЦФР») до нового кредитора (ПАТ «Таскомбанк») на першому етапі такої передачі, оскільки кредитний договір був укладений 04.01.2022, а договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 завершив свою дію 07.0.2017. Заслухавши доводи сторони відповідача, дослідивши письмові докази, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Датою ухвалення рішення є 21.01.2026. Фактичні обставини справи, встановлені судом 04.01.2022 між ТОВ «ФК «ЦФР» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) укладений кредитний договір № 3575818572 (а.с.5-6). Договором визначено, що кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (п.1.1 Договору). Умови договору зазначені в п.1.2 Договору: Сума кредиту 28267,83 гривень; строк, на який надається кредит 36 місяців; тип кредиту на будь-які цілі. Порядок надання кредиту безготівковим шляхом протягом 3 банківських днів від дня укладення договору. Розмір процентної ставки: початковий процент - 5,00% від суми кредиту, у розмірі 1125 грн.; щомісячні проценти 2,49% від суми кредиту згідно з графіком платежів, загальні проценти 0,01% від суми боргу за договором згідно з графіком платежів. Позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту згідно з графіком платежів, викладеним в п. 1.3 Договору. Детальна інформація про умови кредитування відображена у Паспорті кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №5818572 04.01.2022, який підписаний відповідачем (а.с.7). 07.10.2016 між ПАТ «Таскомбанк» /новий кредитор/та ТОВ «ФК «ЦФР» /первісний кредитор/ укладений договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 (а.с. 13-14, 67-81), за умовами якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий позичальник набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні у порядку і строки, встановлені цим договором (п.2.1 Договору). 04.01.2022 складене повідомлення про відступлення прав вимог на ім`я [PERSON] , в якому зазначено про те, що право вимоги за кредитним договором № 3575818572 від 04.01.2022, укладеним між нею та ТОВ «ФК «ЦФР» на підставі Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 будуть відступлені АТ «Таскомбанк» (а.с.8). 15.05.2024 між АТ «Таскомбанк» /клієнт/ та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» /фактор/ укладений Договір факторингу № НІ/11/19-Ф (а.с.15-16), за умовами якого фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Перелік позичальників, підстави виникнення права вимоги до позичальників, сума боргу та інші дані зазначаються в Реєстрі прав вимоги, який формується згідно Додатку № 1 та є невід`ємною частиною цього Договору (п.2.1 Договору). За актом прийому-передачі від 15.05.2024 АТ «Таскомбанк» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» Реєстр прав вимоги, після чого, з урахуванням пункту 2.1 Договору факторингу № НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, від клієнта до фактора переходять права вимоги боргу від позичальників і фактор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх боргів (а.с.17). Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги, який є додатком №1 до Договору факторингу № НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, у ньому боржником зазначена [PERSON] за кредитним договором № 3575818572 від 04.01.2022 із загальною сумою заборгованості 39933,05 грн, з яких: 28088,13 грн заборгованість за тілом кредиту, 2,40 грн заборгованість за відсотками, 11842,52 грн заборгованість за комісією (а.с.18). Аналогічна сума заборгованості за кредитним договором № 3575818572 від 04.01.2022 відображена у наданому позивачем розрахунку заборгованості (а.с.12). Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Згідно зі ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України та статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони (ст.207 ЦК України). В силу статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця. Відповідно до частин першої четвертої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Предметом даного позову є стягнення фактором заборгованості за кредитним договором. У відповідності до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частина 4 статті 263 ЦПК України визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування від-повідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 18.10.2023 у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012, від 02.11.2021 у справі №905/306/17 ). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №914/868/17, від 18.10.2018 у справі №910/11965/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч.1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК Україниу цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. У цій справі за обставинами, наведеними у позовній заяві, кредитний договір № 3575818572 від 04.01.2022, заборгованість за яким є предметом цього позову, був укладений між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] . В подальшому ТОВ «ФК «ЦФР» передало своє право вимоги ПАТ «Таскомбанк», яке, у свою чергу, передало вказане право вимоги позивачу ТОВ «ФК «ЄАПБ». Як на підставу переходу права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №3575818572 від 04.01.2022 від ТОВ «ФК «ЦФР» до ПАТ «Таскомбанк» позивач посилається на договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016. У пункті 2.2. цього Договору визначено, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги шляхом підписання відповідних Реєстрів прав вимоги (зразок якого наведено у додатку № 1 до цього Договору) із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Підписані сторонами відповідні Реєстри прав вимоги є невід`ємною частиною цього Договору. Розмір заборгованостей позичальників, права вимоги до яких відступається згідно Реєстру прав вимог, вказується у кожному окремому Реєстрі до цього Договору. Реєстр права вимоги складається сторонами в паперовому і електронному вигляді. Реєстр прав вимоги на паперовому носії (з основною інформацією за кредитними договорами) підписується уповноваженими представниками і сторін і скріплюється печатками сторін. Реєстр прав вимоги на електронному носії (з додатковою інформацією за кредитними договорами) передається первісному кредитору новому кредитору і повинен повністю відповідати Реєстру прав вимоги на паперовому носії в частині основної інформації за кредитними договорами, підписаному сторонами. Відповідно до п.1.8 договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016ТОВ від 07.10.2016 Реєстр прав вимоги - погоджена сторонами форма реєстру прав вимог, що передаються за цим договором з переліком кредитних договорів і договорів забезпечення, інформації щодо позичальників, поручителів, розміру зобов`язань кожного з позичальників із зазначенням сум заборгованостей. Пунктом 3.4. Договору передбачено, що право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог та зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, а також по відношенню до поручителів стосовно їх зобов`язань за договорами забезпечення. Разом з правами вимоги новому кредитору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до п.4.2. Договору, новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору, що вказана у відповідному реєстрі прав та вимог шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договору на рахунок первісного кредитора, що вказаний в п.11 цього Договору в день отримання підписаних зі сторони первісного кредитора Реєстрів прав вимог в паперовому вигляді. Оплата вважається здійснена в момент зарахування на рахунок первісного кредитора, вказаного в п. 11 цього Договору, грошових коштів в сумі, що вказана у відповідному Реєстрі прав вимог (п.4.3. Договору про відступлення права вимоги). Строк дії договору один календарний рік, але у будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором. Пункт 9.4 Договору про відступлення прав вимоги від 07.10.2016 передбачено, що у випадку, якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії Договору жодна із сторін не ініціювала його розірвання - Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік. Якщо інше прямо не передбачене цим Договором або чинним законодавством України, зміни в Цей договір можуть бути внесені за домовленістю сторін, яка оформляється Додатковою угодою до цього Договору. Разом з тим, всупереч вищевикладеним правовим висновкам Верховного Суду, позивач не надав суду як Реєстру прав вимоги, до якого включена відповідач [PERSON] як боржник за кредитним договором №3575818572 від 04.01.2022, так і підтвердження оплати АТ «Таскомбанк» грошових коштів за відступлення такого права. Крім того, жодних доказів того, що договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 з терміном дії один рік подовжувався, та діяв на час укладання 04.01.2022 кредитного договору (Додаткові угоди) позивачем не надано та матеріали даної справи не містять. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). За змістом частин 1, 2 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч.6 т.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При поданні позову позивач не вжив необхідних заходів та не надав суду належних доказів переходу права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № №3575818572 від 04.01.2022 від ТОВ «ФК «ЦФР» до ПАТ «Таскомбанк». Суд звертає увагу на те, що позивач жодним чином не відреагував на зазначені відповідачем у відзиві обставини щодо відсутності доказів, які б свідчили про відступлення права вимоги за спірним кредитним договором від ТОВ «ФК «ЦФР» до ПАТ «Таскомбанк». Крім того, виконуючи вимоги ухвали суду від 10.04.2025 про витребування доказів надав копію повного тексту договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 укладеного 07.10.2016 між ТОВ «ФК «ЦФР» та ПАТ «Таскомбанк» з додатками до нього, серед яких реєстр прав вимоги щодо відповідача [PERSON] за кредитним договором №3575818572 від 04.01.2022, який є невід`ємною частиною договору, відсутній. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Відтак, суд доходить висновку, що позивач всупереч вище наведеним вимогам матеріального, процесуального права та правовим позиціям Верховного Суду, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування фактів та обставин, на які посилаються як на підставу заявлених позовних вимог. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2 ст.89 ЦПК України). За викладених обставин, за відсутності Реєстру прав вимоги та інших письмових доказів, враховуючи закінчення строку дії договору про відступлення прав вимоги та відсутність додаткових умов про його продовження, суд доходить висновку про недоведеність факту відступлення прав вимоги від ТОВ «ФК «ЦФР» до ПАТ «Таскомбанк» за кредитним договором №3575818572 від 04.01.2022. А тому у суду відсутні підстави вважати, що укладений в подальшому між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» договір факторингу № НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 на законних підставах охоплює кредитну заборгованість за спірним кредитним договором. Зазначене, у свою чергу, свідчить про недоведеність позивачем порушення його майнових прав, а відтак і наявності у нього права на подання цього позову до відповідача. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20). Таким чином, враховуючи вище наведені положення чинного процесуального та матеріального законодавства, а також досліджені у справі докази, суд, оцінивши їх з точки зору достатності для встановлення фактичних обставин, якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю заявлених вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати залишаються за позивачем. Вирішуючи клопотання представника відповідача адвоката Півня Г.В. про покладення на позивача у разі відмови, у тому числі часткової, у задоволенні позовних вимог судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суду зазначає таке. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно з частиною першою статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (постанова Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 591/550/20). Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України враховує: - чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; - чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; - поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; - дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Крім того, відповідно до статті 137 ЦПК України суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони за критерієм співмірності із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved