Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» звернулось до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 00-9566537 від 31.12.2023 року в розмірі 24448 грн та витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Позов обґрунтований тим, що 31.12 .2023 року між ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 00-9566537 на суму 7500 грн на 360 календарних днів. 21.10.2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» було укладено договір факторингу № 21102024-МК/ЕЙС, згідно якого до ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 00-9566537 від 31.12.2023 року. Відповідно до Реєстру боржників № б/н від 21.10.2024, ТОВ «ФК «Ейс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 24448 грн. Після передачі права вимоги за кредитним договором, відповідач [PERSON] не виконала свій обов`язок перед позивачем та має непогашену заборгованість в сумі 24448 грн. У зв`язку з неналежним виконанням договірних зобов`язань [PERSON] , позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором № 00-9566537 від 31.12.2023 року в розмірі 24448 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6400 грн та заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом в розмірі 18048 грн, а також судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 14.11.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Одночасно було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 09.12.2025 року, на виконання цієї ухвали суду, від представника АТ КБ «ПриватБанк» до суду надійшла запитувана інформація стосовно [PERSON] , а також виписка по рахунку останнього. У судове засідання представник позивача не з`явився, у прохальній частині позову просив проводити розгляд справи за відсутності представника позивача та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явилася, належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи. Зокрема, надісланий на адресу відповідача рекомендований лист з копією ухвали про відкриття провадження у справі, з повідомленням про розгляд справи, [PERSON] не було вручено, а поштове відправлення повернуто з відміткою «адресат відсутній». Отже, відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленою про розгляд судом цивільної справи, учасником якої вона є. Право надати відзив на позовну заяву відповідач не реалізувала та не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Згідно із ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з?явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ураховуючи викладене та те, що представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінюючи докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом установлено, що 31.12.2023 року між ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 00-9566537 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Невід`ємною частиною цього Договору є «Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» (нова редакція)», паспорт споживчого кредиту. Договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора 17840, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Відповідно до умов договору кредитор надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 7500 грн на споживчі потреби, строком на 360 календарних днів, дата остаточного повернення кредиту - 25.12.2024 року зі сплатою процентів: тип процентної ставки - фіксована, знижена процентна ставка - 1% в день перші 20 днів (застосовується якщо споживачем виконані умови Програми лояльності для отримання знижки, зокрема до вказаного у договорі строку споживач сплатить кошти в сумі, не менше суми першого рекомендованого платежу визначеного договором), стандартна процентна ставка - 2% в день з 21 дня по дату повернення (закінчення строку кредитування). 21.12.2023 року ТОВ «Макс Кредит» через ТОВ «Платежі Онлайн» перерахувало грошові кошти в сумі 7500 грн на банківську карту відповідача № [NUMBER] , відповідно свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало. Згідно з наданою АТ КБ «ПриватБанк» інформацією, на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в банку емітовано платіжну картку № [NUMBER] ( [NUMBER] ), 31.12.2023 року на вказану картку було зараховано платіж на суму 7500 грн, фінансовий номер телефону [PERSON] [NUMBER] . Випискою про рух коштів по банківському рахунку [PERSON] підтверджується факт зарахування 31.12.2023 року на її банківську картку грошових коштів на суму 7500 грн. Відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів належним чином не виконав, внаслідок чого за договором утворилась заборгованість в сумі 24448 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6400 грн та заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 18048 грн. 21.10.2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» було укладено Договір факторингу № 21102024-МК/ЕЙС, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЕЙС» відступлено право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором № 00-9566537 від 31.12.2023 року, право на одержання яких належить ТОВ «Макс Кредит». Згідно з витягом з Реєстру боржників ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №00-9566537 від 31.12.2023 року в сумі 24448 грн. Аналіз наведених доказів свідчить про те, що ТОВ «ФК «ЕЙС» у встановленому порядку набуло прав та обов`язків кредитодавця за кредитним договором №00-9566537 від 31.12.2023 року, укладеним відповідачем з ТОВ «Макс Кредит». Разом із цим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що [PERSON] добровільно погасила борг за вказаним договором. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першої, другої статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Із встановлених обставин справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких ТОВ ФК «Ейс» виступає правонаступником кредитодавця ТОВ «Макс Кредит», а відповідач [PERSON] - споживачем, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні, на повернення відповідачем, як боржником, отриманого нею кредиту та сплати процентів за його користування. Позивачем доведено належними та допустимими доказами факти укладення кредитного договору №00-9566537 від 31.12.2023 року між первісним кредитодавцем ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] , а також перерахування кредитних коштів на банківську платіжну картку відповідача [PERSON] . На підтвердження виникнення право вимоги у стягненні кредитної заборгованості за кредитним договором №00-9566537 від 31.12.2023 року позивачем надано Договір факторингу, Акти-прийому-передачі прав вимог до боржників та Витяг з реєстру боржників за кредитним договором. Отже, ТОВ ФК «Ейс» набуло в порядку, передбаченого законом, право вимоги до відповідача за кредитним договором №00-9566537 від 31.12.2023 року щодо відоповідача [PERSON] . Доказів погашення заборгованості повністю чи частково відповідачем не надано, як і не надано доказів спростування розрахунку заборгованості чи вказаних у позовній заяві обставин. Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов до висновку, що наданий кредит у розмірі 7500 грн у встановлений договором строк відповідач [PERSON] у повному розмірі не повернула, в зв`язку з чим вона має перед позивачем непогашену заборгованість у розмірі 24448 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6400 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 18048 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи порушення позичальником умов договору та відсутність будь-яких заперечень щодо заявлених позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, підлягають задоволенню, тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за кредитним договором № №00-9566537 від 31.12.2023 року в розмірі 24448 грн, яка складається із: заборгованості за основним боргом (тіло кредиту) в сумі 6400 грн та заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом в сумі 18048 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зі змісту ч.ч.1-3 ст. 134 ЦПК України вбачається, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надано такі докази: договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 року, укладений між Адвокатським бюро «Соломко та партнери» та ТОВ «ФК «ЕЙС»; додаткову угоду № 25770797452 від 11.09.2025 року до Договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025; акт прийому-передачі наданих послуг, який є невід`ємною частиною до договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025, з підписом сторін; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Соломко О.В. та довіреність, видану 11.08.2025 року директором ТОВ «ВФ «ЕЙС» Поляковим О.В., якою уповноважено адвоката Соломко О.В. представляти інтереси ТОВ «ФК «ЕЙС» в будь-яких державних та недержавних органах, організаціях, установах, підприємствах, у тому числі в судових установах і органах примусового виконання судових рішень, з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі, заінтересованій особі, стороні виконавчого провадження. Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При цьому адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19, зазначивши в своїх постановах, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved