Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення надміру виплаченої суми допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що відповідно до Положення про Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 08.02.2023 року № 1099-VIII, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради і створюється відповідно до ЗУ «Про місцеве самоврядування». Основними завданнями Департаменту є призначення та виплата соціальних допомог, компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством України. [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в управлінні соціального захисту населення Пересипського району Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із 20.06.2022 року. Так, 20.06.2022 року на прийому в Управлінні [PERSON] подав особисто заяви про взяття на облік як внутрішньо переміщена особа та надання допомоги на проживання, та останньому нараховувалася допомога у період із 01.06.2022 року по 30.11.2023 року у розмірі 2000,00 грн. щомісячно. За результатом перевірки, проведеної 25.04.2025 року Головним управлінням Національної соціальної сервісної служби в Одеській області було встановлено, що [PERSON] відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Відповідно до п.п. 9 п. 7 «Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», затвердженого постановою КМУ № 332 від 20.03.2022 року допомога не призначається/не виплачується внутрішньо переміщеній особі, яка вперше звертається за її призначенням, починаючи з 1 серпня 2023 року, якщо протягом трьох місяців перед зверненням або під час її отримання внутрішньо переміщена особа, яка звертається за допомогою на проживання або є отримувачем допомоги, відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Відповідач втратив право на отримання допомоги із 01.08.2023 року, а тому у період із 01.08.2023 року по 30.11.2023 року отримав допомогу на проживання неправомірно. Пунктом 29 «Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», затвердженого постановою КМУ № 332 від 20.03.2022 року встановлено, що у разі неправомірної або повторної виплати отримувачу допомоги за певний період суми такої виплаченої допомоги повертаються отримувачем добровільно або за вимогою органу соціального захисту населення. Так, 19.05.2025 року на ім`я начальника Державної установи «Вознесенська виправна колонія № 72» було направлено лист з проханням вручити під особистий підпис [PERSON] повідомлення про необхідність повернення надміру виплачених коштів. Однак, відповідно до відповіді Державної установи «Вознесенська виправна колонія № 72» № 9-2311/Нг від 29.05.2025 року, [PERSON] звільнився 09.05.2025 року умовно достроково для проходження служби за контрактом. Оскільки, станом на дату подачі дійсного позову заборгованість відповідача за надміру виплаченої допомоги не погашена, просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким стягнути з [PERSON] надміру виплаченої суми допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам в розмірі 8000,00 грн., а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3028,00 грн. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд прийшов до висновку про проведення розгляду даної справи за участю сторін. Представник позивача Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради - Трусова Ю.В. в судове засідання не з`явилась. Однак, надала суду заяву, в якій просить суд проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує, та проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився без поважних причин. Про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, направлялось повідомлення за місцем проживання відповідача, однак, згідно поштового повідомлення, адресат за вказаною адресою відсутня, що вказує на вручення судової повістки належним чином (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК). Відзив у визначений судом строк відповідач не подав. А тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи за відсутності відповідача згідно вимог ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК та ухвалює заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Правовідносини між сторонами є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Відповідно до Положення про Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 08.02.2023 року № 1099-VIII, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради і створюється відповідно до ЗУ «Про місцеве самоврядування». Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в управлінні соціального захисту населення Пересипського району Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із 20.06.2022 року. Так, 20.06.2022 року на прийому в Управлінні [PERSON] подав особисто заяви про взяття на облік як внутрішньо переміщена особа та надання допомоги на проживання, та останньому нараховувалася допомога у період із 01.06.2022 року по 30.11.2023 року у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями вищевказаних заяв. За результатом перевірки, проведеної 25.04.2025 року Головним управлінням Національної соціальної сервісної служби в Одеській області було встановлено, що [PERSON] відбуває покарання в місцях позбавлення волі, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Акту проведення перевірки дотримання вимог законодавства під час надання соціальної підтримки, соціальних послуг та стосовно дотримання прав дітей № ОД25-П3/48А від 25.04.2025 року. Так, в матеріалах справи наявний лист Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України № 8244/19454/4.9/8-25/3/1/15-25 від 14.05.2025 року з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , відбуває покарання в державній установі «Вознесенська виправна колонія (№ 72)» на підставі вироку Одеського апеляційного суду від 15.03.2023 року, яким особу засуджено до 5-ти років позбавлення волі. Відповідно до п.п. 9 п. 7 «Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», затвердженого постановою КМУ № 332 від 20.03.2022 року допомога не призначається/не виплачується внутрішньо переміщеній особі, яка вперше звертається за її призначенням, починаючи з 1 серпня 2023 року, якщо протягом трьох місяців перед зверненням або під час її отримання внутрішньо переміщена особа, яка звертається за допомогою на проживання або є отримувачем допомоги, відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку із перебуванням [PERSON] у місцях позбавлення волі, останньому було надміру виплачені кошти у період із 01.08.2023 по 30.11.2023. Пунктом 29 «Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», затвердженого постановою КМУ № 332 від 20.03.2022 року встановлено, що у разі неправомірної або повторної виплати отримувачу допомоги за певний період суми такої виплаченої допомоги повертаються отримувачем добровільно або за вимогою органу соціального захисту населення. Так, 19.05.2025 року на ім`я начальника Державної установи «Вознесенська виправна колонія № 72» було направлено лист з проханням вручити під особистий підпис [PERSON] повідомлення про необхідність повернення надміру виплачених коштів. Однак, відповідно до відповіді Державної установи «Вознесенська виправна колонія № 72» № 9-2311/Нг від 29.05.2025 року, [PERSON] звільнився 09.05.2025 року умовно достроково для проходження служби за контрактом. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач вказує на те, що телефонний зв`язок із відповідачем відсутній. Таким чином, заборгованість відповідача складає 8000,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком суми заборгованості, який суд вважає належним доказом в підтвердження порушеного права позивача. Відповідачем [PERSON] вказаний розрахунок заборгованості спростовано не було. Згідно із ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язання повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно висновків, які викладені у постанові Верховного Суду України Верховного суду України від 02.07.2014 № 6- 91цс14, за змістом частини першої ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, відповідальність за достовірність даних, що враховуються при виплаті соціальної допомоги, а також обов`язок відшкодовувати надміру виплачені суми соціальних виплат, несуть особи, які звернулись за призначенням тимчасової допомоги. З огляду на зазначене вище, беручи до уваги всі обставини справи, суд доходить до висновку, що наявні в матеріалах справи докази є належними, допустимими, достовірними, а в своєї сукупності достатніми для встановлення порушеного права позивача та його захисту в судовому порядку. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оскільки, відповідач доказів щодо погашення заборгованості не надав, не спростував документально нарахований позивачем розмір заборгованості, з урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю та стягнути із [PERSON] на користь позивача надміру виплаченої суми допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам в розмірі 8000,00 грн. Згідно приписів ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Відповідно ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідачки слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Outcome: approved