Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що постановою Волинського апеляційного суду від 10.03.2025 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, а провадження у справі закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП. Після винесення зазначеної постанови протиправна поведінка відповідачки відносно [PERSON] продовжилась та погіршилась. За таких обставин позивач була змушена покинути кімнату в гуртожитку [ADDRESS] та переселитися в орендовану квартиру. У зв`язку з необхідністю оплати оренди житла та комунальних платежів, завдана [PERSON] матеріальна шкода становить 17885,82 коп. Крім того, протиправними діями відповідачки позивачу заподіяно також моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок завдання їй негативних наслідків в результаті правопорушення, порушенні звичного стану життя, психологічному напруженні, порушенні сну, приниження честі та гідності, яку вона оцінює в 20 000 грн. В позасудовому порядку шкоду відповідачем не відшкодовано. З огляду на вказане, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача 17885,82 грн. матеріальної шкоди та 20 000 грн. моральної шкоди. 18.06.2025 року позов було залишено без руху. Ухвалою суду від 25.06.2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. В судовому засіданні 20.01.2026 року позивач та її представник визнали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Письмового відзиву на позов на адресу суду не скеровували. Представником відповідача адвокатом Лавренчуком О.В. на електронну адресу суду подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке не береться судом до уваги та вважається таким, що спрямоване на затягування строків розгляду справи. Суд зауважує, що попередні судові засідання 18.11.2025 року та 02.12.2025 року двічі відкладались за клопотанням представника відповідача. Крім того, суд зважає на позицію та думку інших учасників процесу, які категорично заперечили проти задоволення клопотання відповідача та вважали за можливе продовжувати слухання справи за наявними матеріалами. Відповідно до вказаного, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд вбачає за можливе розглянути справу за відсутності сторони відповідача. Зі змісту пояснень та зауважень сторони, наданих у судових засіданнях 13.08.2025 року та 23.09.2025 року слідує, що відповідач заперечує проти задоволення позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи слідує, що постановою Волинського апеляційного суду від 10.03.2025 року у справі № 161/23458/24 [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП та закрито провадження у справі на підставі п.7 ст.247 КУпАП (а.с.15-17). З тексту постанови вбачається, що 18.11.2024 року, близько 23:00 год., за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] вчинила дрібне хуліганство, а саме: намагалася вчинити бійку та висловлювалася нецензурною лайкою, чим порушила громадський порядок і спокій громадян. Потерпілою у вказаному правопорушенні є [PERSON] . Допитана місцевим та апеляційним судом потерпіла [PERSON] пояснила, що в той день та час вона вийшла зі своєї кімнати № [NUMBER] , оскільки їй безпричинно голосно гупали в двері. Вона зробила зауваження компанії людей, які організували застілля на спільній кухні, сміялися і вживали алкогольні напої. Там були подружжя [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] . Остання її штовхнула, від чого вона впала і пошкодила суглоб, а на ранок звернулася в травмпункт. Такі ситуації на кухні виникають регулярно. Крім того, того вечора в її адресу [PERSON] виражалась нецензурною лайкою, така її поведінка має систематичний характер. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Предметом розгляду справи є питання стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті вчинення адміністративного правопорушення, на користь позивача. З досліджених судом доказів слідує, що [PERSON] є особою з 3 групою інвалідності, отримує пенсійні виплати (а.с.5, 22-28), взята на облік як внутрішньо переміщена особа (фактичне місце проживання/перебування [ADDRESS] ) (а.с.6). Відповідно до договору оренди від 07.03.2025 року (а.с.7-9), позивач є орендарем квартири по [ADDRESS] (розмір орендної плати становить 7000 грн. за один місяць). Згідно розписки орендодавця, [PERSON] сплачено 14000 грн. орендної плати за березень та квітень 2025 року (а.с.12). Крім того, здійснено оплату за комунальні послуги у розмірі 2303 грн. за березень 2025 року та 1584 грн. за квітень 2025 року (а.с.10,11). Допитані в судовому засіданні 29.10.2025 року свідки [PERSON] та [PERSON] , пояснили суду, що відповідач систематично порушує правила добросусідства за адресою місця проживання (за адресою: [ADDRESS] , влаштовує гучні застілля на кухні в пізню годину дня. В день вчинення правопорушення вона публічно (в присутності свідків) ображала [PERSON] , насміхалась над її інвалідністю, вживала нецензурну лайку, штовхнула її. Наразі, [PERSON] вирішила виїхати з гуртожитку та проживає окремо. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відшкодування шкоди, яка заподіяна адміністративним правопорушенням може здійснюватися в таких формах: 1) накладення обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду (ст. 40 КУпАП); 2) повернення майна володільцеві (ст. 265 КУпАП); 3) добровільне відшкодування збитків або усунення заподіяної шкоди (п. 2 ч. 1ст. 34 КУпАП); 4) у порядку цивільного судочинства (ч. 3 ст. 40 КУпАП). Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до чинного законодавства, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини, крім випадків, передбачених чинним цивільним законодавством. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Суд зауважує, що сам по собі факт визнання відповідача винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, не свідчить про те, що переїзд [PERSON] з гуртожитку був об`єктивно необхідним, вимушеним та неминучим наслідком дій [PERSON] . Суд враховує, що рішення особи про зміну місця проживання та оренду житла є особистим волевиявленням та самостійним вибором позивача, який не був зумовлений безпосередньо правопорушенням, а тому не може розглядатись як шкода, завдана відповідачем. Крім того, [PERSON] не надано належних та достатній доказів того, що її подальше проживання в гуртожитку було неможливим та небезпечним, а також того, що вона була позбавлена альтернативних способів захисту своїх прав. За таких обставин витрати на оренду житла та комунальні послуги не перебувають у прямому причино-наслідковому зв`язку з адміністративним правопорушенням та не підлягають до відшкодування. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12, та81 ЦПК України. Позивач в обґрунтування моральної шкоди в позовній заяві зазначила, що вона перенесла душевні переживання, була змушена змінити свій звичний життєвий режим, має негативні переживання та спогади, тривогу, порушення сну, емоційну напругу, занижений настрій, приниження честі та гідності. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Судом встановлено, що відповідач в присутності інших осіб умисно вчиняла щодо позивача протиправні дії, які виразились в образах, насмішках та принижені її честі та гідності, зокрема шляхом висловлювань, спрямованих на приниження у зв`язку з наявною в неї інвалідністю, а також фізичному впливі у вигляді штовхання. Зазначені дії мали публічний, принизливий та дискримінаційний характер, були спрямовані на демонстрацію зневаги до особи позивача, її особисту недоторканність, що є порушенням гарантованих Конституцією України прав людини на повагу до гідності та часті. Факт вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, встановлений постановою Волинського апеляційного суду від 10.03.2025 року та має для суду преюдиційне значення в частині встановлення протиправності дій відповідача. Суд також зауважує, що факт вчинення правопорушення спричинив необхідність звернення позивача за правовою допомогою. Вина відповідача в заподіяні моральної шкоди позивачам попри її заперечення, повністю підтверджується матеріалами справи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Між тим розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000 грн., на думку суду достатніми доказами не обґрунтовані. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує не лише характер та глибину моральних страждань позивача, а й превентивну та компенсаційну функцію такого відшкодування, необхідність формування у [PERSON] розуміння неприпустимості приниження людської гідності, зокрема за ознакою інвалідності, а також вимоги розумності, справедливості та співмірності. Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що дана позовна вимога підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача підлягає стягненню 10 000 грн. моральної шкоди на користь позивача. З огляду на вказане, позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 1211,20 грн. судового збору (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

Outcome: partial