Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського (Дзержинського) районного суду міста Харкова з заявою заінтересована особа Перша Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування вимог заяви посилається на те, що він є рідним братом померлої [INFO] [PERSON] , яка була дружиною померлого [INFO] [PERSON] . Як зазначає заявник його сестра [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] на день смерті мешкала за адресою [ADDRESS] . Після смерті залишила заповіт на майно, яке їй належало на користь заявника у справі. Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа за заявою [PERSON] , як особи з якою померлий мешкав однією родиною не менш п`яти років до дня смерті. Станом на час звернення до суду нотаріусом не видане свідоцтво про право на спадщину.. Факт спільного проживання заявник підтверджує тим, що заявник та померла [PERSON] є рідними братом та сестрою. Дітей у шлюбі його сестри [PERSON] та [PERSON] не було. З моменту одруження сестра [PERSON] та заявник були зареєстровані за різними адресами у різних містах, проте фактично проживали однією сім`єю, багато часу проводили разом. Заявник часто навідував свою сестру зі своєю дружино, вони разом проводили свята, заявник підтримував родину сестри матеріально, допомагав з ремонтом квартири, де мешкала родина сестри, допомагав при лікуванні сестри, здійснював оплату медичних послуг та відновлення після операції сестри, а у подальшому ї її чоловіка. Заявник зазначає, що він разом з [PERSON] разом вели спільне господарство, мали спільні інтереси, купували продукти харчування. У подальшому заявник здійснював та оплачував поховання померлої сестри та її чоловіка. У судовому засіданні заявник зазначив, що він мав сестру [PERSON] , вона за життя залишила заповіт та розпорядилась належним їй майном на його користь. Після її смерті залишався живим її чоловік, який був власником половини квартири, де мешкала родина померлої сестри. У подальшому помер і чоловік сестри заявника. Заявник зазначив, що його сестра та її чоловік познайомились у 1985 році та з цього часу вони переїхали жити в Київ, проте заявник та його родина не переривали спілкування з родиною його сестри. Коли у 2020 році померла сестра він почав допомагати грошима її чоловікові. Він тривалий час спілкувався з родиною сестри, постійно приїзжав до них. Багато часу допомагав, розриваючись між містами. Також заявник повідомив, що він з 1981 року перебуває у шлюбі. На даний час шлюб не розірвано. Сестрі він допомагав, так як вона зверталась допомогти по роботі, робив комп`ютерну програму, допомагав грошима. Після смерті сестри, впав та потребував лікування її чоловік. За сприяння заявника чоловікові сестри зробили операцію, він став ходити. Заявник також повідомив, що він мав житло в Харкові та мотався у Харків та Київ. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона мешкає за адресою [ADDRESS] . Весь час коли мешкала була сусідкою родини [PERSON] . У 90-х роках познайомилась з заявником [PERSON] . Знає його як товариську людину, який постійно спілкувався з сестрою та її чоловіком. Зі слів [PERSON] відомо, що заявник надавав кошти на лікування та операції, висилав посилки. Коли захворіла сестра він висилав ліки, приїзжав та доглядав її, потім їхав додому до Харкова. Заявник гостював, ночував. Інколи приїзжав зі своєю дружиною, часто спілкувалися телефоном. Коли сестра померла, то заявник її поховав у м. Харкові. Потім коли захворів чоловік сестри, заявник надсилав гроші на його лікування, зробив йому операцію. Заявник наймав жінку, яка доглядала за [PERSON] . Дітей подружжя [PERSON] не мали. Конфліктів між братом та сестрою свідок не бачила. Заявник мешкав і у Харкові і у Києві. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою, відповідно до досліджених у судовому засіданні свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 16 липня 1953 року та серія [NUMBER] від 09 листопада 1955 року. В обох свідоцтвах батьками зазначені « [PERSON] » та « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] [PERSON] уклав шлюб з « [PERSON] » 24 жовтня 1985 року. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 26 жовтня 2020 року [PERSON] померла [INFO] , актовий запис 18051. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 20 жовтня 2023 року [PERSON] помер [INFO] . Судом досліджено заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , засвідчений 06 жовтня 2020 року. Також судом досліджено договори- замовлення на поховання [PERSON] від 21.10.2023, довідка на одержання праху від 25 жовтня 2023 року Вказане поховання здійснено у м. Харкові [PERSON] . Заявник звертається до суду з метою встановлення мешкання зі [PERSON] однією сім`єю з метою отримання спадщини, про що свідчать звернення його та адвоката в його інтересах до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини після померлого [PERSON] . З відповіді адвокату Михайловій Ю.О. заступника завідувача першої київської державної нотаріальної контори від 15 квітня 2024 року вбачається що у спадковій справі № 374/2024 від 12 жовтня 2023 року після померлого [PERSON] зроблені відповідні запити, так як у [PERSON] не було оригіналів документів на спадкове майно. Вивчивши вказані докази, суд вважає, що заява [PERSON] не підлягає задоволенню. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку. Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрації місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15, від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19. Натомість [PERSON] взагалі не був зареєстрований в м. Київ разом за однією адресою з сестрою та її чоловіком. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, необхідною умовою встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] є доведеність факту постійного проживання заявника і спадкодавця в одному житловому приміщенні на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи в санаторії тощо). Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції Українивід 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Положення частини третьої статті 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17,від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц). Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року в справі № 175/4514/20. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Звертаючись до суду із заявою, [PERSON] вказував, що не був зареєстрований разом зі спадкодавцем [PERSON] за однією адресою, проте до дня його смерті проживав разом з ним у зв`язку з хворобою та постійною необхідністю його догляду. Однак належних, допустимих та достовірних доказів щодо цього заявником не надано. Так, матеріали справи свідчать про те, що на час відкриття спадщини заявник та [PERSON] були зареєстровані за різними адресами. Між тим, вказані документи не підтверджують постійного проживання [PERSON] та [PERSON] на момент відкриття спадщини. Показаннями свідка [PERSON] за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] на момент відкриття спадщини. Також навіть з показань свідка не вбачається факту постійного мешкання. Свідок зазначала, що заявник приїздив у гості, надсилав ліки та кошти, наймав жінку по догляду за [PERSON] . Схожі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20 (провадження № 61-13965св21) та від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин на час відкриття спадщини. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заявник дійсно постійно проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем [PERSON] матеріали справи не містять. Ураховуючи те, що заявник не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог правові підстави для задоволення заяви встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відсутні. При цьому суд зазначає, що заявник не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно достатті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положеннястатті 141 ЦПК Українита керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed