Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися через свого представника в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. У позові зазначили, що в [ADDRESS] проживала їхня мати - [PERSON] 20 квітня 2021 року їхня мати склала заповіт, зробивши на випадок своєї, смерті заповідальне розпорядження про те, що земельну ділянку площею 1,64 га, що розташована на території Соснинської сільської ради, яка надана для ведення особистого селянського господарства, вона заповіла їхнім синам (своїм онукам) - [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожному. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй на праві приватної власності майно, в тому числі на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,64 га., яка розташована на території Соснинської сільської ради. На час відкриття спадщини внуки спадкодавця, яким вона заповіла частину спадкового майна, проживали разом зі своїми сім`ями, окремо. Після спливу шестимісячного терміну після смерті спадкодавця, [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звернулися, а тому є такими, що спадщини не прийняли. Вони відмовляються від спадщини, не бажають її приймати та оформляти своє право. У зв`язку з тим, що спадкоємці за заповітом не вчинили необхідних дій для прийняття спадщини, право на цю частину спадщини мають спадкоємці за законом. Так, як вони, будучи дочками покійної, мають право на спадкування за законом після смерті матері, як спадкоємці першої черги, однак, на час відкриття спадщини також не проживали разом з матір`ю, із заявами про прийняття спадщини у встановлений термін до нотаріальної контори не звернулися, оскільки було відомо про наявність заповіту, ця обставина стала основною причиною того, що вони не звернулися із заявами про прийняття спадщини. Відповідно, вони не можуть оформити право на спадщину в нотаріальному порядку по тій причині, що у них відсутні офіційні докази прийняття спадщини після смерті матері, і нотаріусом відмовлено їм у вчиненні нотаріальної дії та рекомендовано звернутися до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для подання заяв про прийняття спадщини. Відповідачам було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано. ІІ. Позиція учасників справи В судовому засіданні [PERSON] підтримала позов, просила його задовольнити. Додатково зазначила, що її син не прийняв спадщину за заповітом після смерті бабці та не бажає цього робити, через спосіб життя який веде, останній зловживає алкоголем. [PERSON] в судовому засіданні також підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що її син перебуває у Республіці Польща та немає наміру приймати спадщину за заповітом після смерті бабці. Позивачі також зазначили, що їхній рідний брат - [PERSON] хоча і був зареєстрований за однією адресою з їхньою матір"ю, однак з 2013 року постійно проживає у рф, у нього там сім`я, на даний момент, вони з ним не спілкуються. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги посилаючись на зміст позовної заяви. Додатково зазначила, що [INFO] відкрилася спадщина внаслідок смерті матері позивачів [PERSON] . Дійсно позивачі це спадкоємиці першої черги за законом, а спадкоємці за заповітом - їхні сини, які не зацікавлені у прийнятті спадщини після смерті [PERSON] , не заперечують проти позову, тому просить такий задоволити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились. Від них надійшли заяви про визнання позовних вимог, просили розгляд справи проводити за їхньої відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відповідно до ст.128 ЦПК України про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить підтвердження у матеріалах справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, однак 24.12.2025 року подала заяву про визнання позовних вимог. Просила суд розглянути цивільну справу без її участі. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 19.11.2025 року відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Постановлено витребувати усі необхідні документи із державних органів для належного розгляду цивільної справи. Ухвалою суду від 09.12.2025 року залучено до участі в цивільній справі №156/1406/25 у якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 09.12.2025 року залучено у цивільній справі №156/1406/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] . Ухвалою суду від 14.01.2025 року закрито підготовче провадження в цивільній справі №156/1406/25, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10:30 год. 20 січня 2026 року. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідачі у справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, подали заяви про визнання позовних вимог та про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач у справі [PERSON] в судове засідання не з`явився, відповідно до ст.128 ЦПК України про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить підтвердження у матеріалах справи. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України), відтак, підстави для відкладення розгляду справи, відсутні. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи, що відповідачі визнали позовні вимоги в повному обсязі, судом встановлено наступне. ІV. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що позивач [PERSON] , яка змінила своє прізвище після укладення шлюбу, є дочкою спадкодавиці [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.11.1969 року та копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 24.01.1987 року (а.с. 6,8). Позивач [PERSON] , яка змінила своє прізвище після укладення шлюбу, є дочкою спадкодавиці [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.12.1971 року та копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 24.06.1989 року (а.с. 7,9). Мати позивачів [PERSON] померла [INFO] у віці 74 роки, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.06.2024 року (а.с. 10). [PERSON] , 20.04.2021 року склала заповіт, зробивши на випадок своєї смерті заповідальне розпорядження про те, що земельну ділянку площею 1,64 га, що розташована на території Соснинської сільської ради, яка надана для ведення особистого селянського господарства, вона заповіла [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожному, про що свідчить копія заповіту від 20.04.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №770 (а.с. 11). [PERSON] є сином позивача [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.12.1991 року (а.с. 12). [PERSON] є сином позивачки [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.05.1995 року (а.с. 13). Спадкодавиці [PERSON] належала земельна ділянка площею 1,64 гектарів для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Соснинської сільської ради, Іваничівського району, про що свідчить Державний акт серії РІ №106839 від 10.06.2003 року (а.с. 14). Державним нотаріусом Володимирської державної нотаріальної контори Волинської області Билень Н.П., позивачам [PERSON] та [PERSON] було рекомендовано звернутися до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки останні не прийняли спадщину у встановлений законом строк (а.с. 15-16). Відповідно до копії довідки Соснинського старостинського округу, Іваничівської селищної ради Володимирського району Волинської області від 21.11.2025 року за №167/10-09.2025, [PERSON] померла [INFO] , останнє місце проживання її було в [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] , разом з нею були зареєстровані: син [PERSON] , [INFO] (фактично не проживає, перебуває за кордоном з 2013 р.), онука [PERSON] , [INFO] , правнук [PERSON] , [INFO] . Близькими родичами спадкодавця являються: дочка [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] , онук [PERSON] , онук [PERSON] та онука [PERSON] (а.с. 38). [PERSON] , 05.02.2015 року також склала заповіт, зробивши на випадок своєї смерті заповідальне розпорядження про те, що земельну частку (пай), яка знаходиться на території Бубнівської сільської ради, державний акт ВЛ№000070 та майновий пай (свідоцтво [NUMBER] ) вона заповіла синові [PERSON] , про що свідчить копія заповіту від 05.02.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №2 (а.с. 68). [PERSON] , 13.01.2015 року також склала заповіт, зробивши на випадок своєї смерті заповідальне розпорядження про те, що земельну частку (пай), вона заповіла онуку [PERSON] , про що свідчить копія заповіту від 13.01.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1 (а.с. 98). V. Застосоване судом законодавство Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК). Згідно з ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1223 ЦК України). У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст. 1261 ЦК України). Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. За положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц (провадження № 61-26164св18). Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі»; пункт 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналогічна позиція викладена у постанові від 14.11.2024 року Волинського апеляційного суду у справі № 168/444/24 (22-ц/802/1069/24). Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». VI. Висновки суду Беручи до уваги наведене вище, враховуючи те, що наслідки пропущення позивачами строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивачі, які є спадкоємцями першої черги за законом, втратять право на спадкування майна, яке залишилось після смерті їхньої матері, вказані обставини будуть для них занадто надмірним тягарем. Крім того судом, за матеріалами справи, встановлено, що відповідачі, окрім [PERSON] , який постійно, з 2013 року проживає у рф, визнали позовні вимоги, просили суд такі задовольнити та визначити позивачам додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки стверджували, що наміру приймати спадщину після смерті [PERSON] за заповітом немають. Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог і визначення позивачам додаткового строку терміном два місяці, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] .

Outcome: approved