Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Адвокат Свірський Т.В. в інтересах позивача [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , у якому, просить провести поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,8 кв.м. та земельної ділянки, площею 638 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на ідеальну частку даного майна. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що із 30 листопада 1985 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2023 року, розірвано. За час шлюбу, ними, за рахунок спільних коштів подружжя, сторонами придбано квартиру [ADDRESS] , а також земельну ділянку, площею 638 кв.м., на якій розташований вказаний об`єкт нерухомого майна. Право власності на спірне майно зареєстроване за [PERSON] . Вказав, що сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільно придбаного майна. Враховуючи вищенаведене, вважає, що ідеальна частка [PERSON] у вказаному нерухомому майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, становить , відтак позовні вимоги просить задовольнити. Ухвалою судді від 12.09.2025 відкрито провадження у даній справі та ухвалено проводити її розгляду у порядку загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подавала. 25.11.2025 судом у даній протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] - адвокат Свірський Т.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, з невідомих суду на те причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася вчасно та належним чином. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив 30 листопада 1985 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (Свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане 30.11.1985 р. Болганською сільською радою Піщанського району Вінницької області). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2023 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого 14 січня 1998 року Виконкомом міської ради народних депутатів м. Тернопіль, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності. Свідоцтво видано на підставі Акту прийняття в експлуатацію, затвердженого рішенням міськвиконкому №1115 від 24.12.1997. Як вбачається із Державного акту на право приватної власності на землю серії ТР №000345, виданого 09.03.1998 Тернопільською міською радою народних депутатів Тернопільської області, [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 11 лютого 1998 року №153, передано у приватну власність земельну ділянку, площею 638,00 кв.м., яка розташована на території Тернопільської міської ради по [ADDRESS] . Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1054. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтями ч.1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Згідно із ст 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ч.2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Проаналізувавши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задовольнити, провести поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] , загальною площею 339,40 кв.м., житловою площею 107,90 кв.м. та земельної ділянки площею 638 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, які належить сторонам на праві спільної сумісної власності, визнавши за кожним із сторін право власності на ідеальну частку спірного майна. Задовольняючи позов [PERSON] та визначаючи частку кожного у спільному майні подружжя, суд виходить із рівності часток сторін. Враховуючи те, що позивач [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ-ї групи, що підтверджується Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №725185, а тому на підставі п. 9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, суд, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, приходить до висновку про те, що з відповідача на користь держави слід стягнути 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved