Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Манченко Олена Віталіївна, у листопаді 2024 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що з відповідачем з 12.04.2012 року перебуває у шлюбі, що зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), про що в книзі реєстрації актів зроблено запис №305. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через постійні суперечки та непорозуміння, які між ними виникали під час спільного проживання, що призвело до фактичного розірвання шлюбних стосунків. З початку 2019 року стосунки почали поступово погіршуватись, що призвело до того, що відповідач переїхала проживати на орендовану квартиру. Син [PERSON] проживав разом із відповідачем приблизно 3-4 місяці, після чого відповідач сказала позивачу, щоб забирав сина до себе. З того часу, син [PERSON] проживає разом із позивачем. З часом позивач почав проживати однією сім`єю із [PERSON] , та у 2020 році у них народилась спільна дитина. Спільне проживання з відповідачем і збереження шлюбу є неможливим. Разом з тим, позивач зазначає, що існує необхідність визначити місце проживання малолітнього сина - [PERSON] , який прописаний із відповідачем в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач самостійно опікується дитиною, веде його побут, доглядає за ним, повною мірою займається його вихованням, слідкує за його розвитком та здоров`ям. Позивач задовольняє фінансові потреби сім`ї, оскільки працює, що дозволяє забезпечити дитині належні умови проживання і догляду. У свою чергу, відповідач наміру опікуватися дитиною не має, матеріально дитині не допомагає, участь у його вихованні не бере. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як: піклування про створення в сімї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери, взаєморозуміння та поваги. За наведених обставин просить позов задовольнити. 28.01.2025 року подано [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Дудорова Ольга Олегівна, зустрічну позовну заяву до [PERSON] , служби у справах дітей про визначення місця проживання сина [PERSON] з матір`ю. Ухвалою суду від 18.02.2025р. прийнято зустрічний позов та об`єднано з первісним, вирішено питання розгляду справи в загальному позовному провадженні, залучено до участі у справі Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. 06.03.2025 року подано відзив на зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду від 08.04.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 09.10.2025 року представник позивача за зустрічним позовом подала заяву про залишення зустрічного позову без розгляду. Ухвалою суду від 15.10.2025 року зустрічну позовну заяву залишено без розгляду, продовжено розгляд справи за первісним позовом. 07.01.2026 року до суду направлено висновок Органу опіки та піклування. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та врахувати думку дитини, висловлену в судовому засіданні про намір проживати з батьком. Відповідач та представник відповідача письмовою заявою від 09.10.2025 року позовні вимоги визнали повністю та просили розгляд справи проводити за їх відсутності, пояснення по суті спору не надавали. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надала рішення виконкому, в якому було рекомендовано виконавчому комітету Івано-Франківської міської ради надати висновок у справі та відмовити у визначенні місця проживання дитини з батьком, у зв`язку з відсутністю спору між батьками. Заслухавши пояснення, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини та суд приходить до витсновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно 25 січня 2022 року (а.с.7) сторони зареєстрували шлюб 12 квітня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), про що складено відповідний актовий запис № 305. В шлюбі народився [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження (а.с.13). За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони підтвердили, що хоча й проживають й надалі у спільній квартирі, однак стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, сторони миритись не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. Відповідач визнала позов щодо розірвання шлюбу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. Щодо вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини на проживанні з батьком, слід зазначити наступне. Про те, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , стверджується копією Свідоцтва про народження, відповідно: серії [NUMBER] (а.с.13). Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України ). Згідно положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (13 років), судом встановлено наступне. Допитана судом дитина підтвердила намір проживати з батьком, а також зазначила, що проживає з ним близько 5 років вже, при цьому, що після того, як батьки перестали проживати разом, хлопчик жив спочатку з мамою, а потім з татом, але мама й надалі приходить до школи, купляє необхідні речі сину, спілкується з ним тощо. Отже, доводи сторони позивача, що відповідач наміру опікуватися дитиною не має, матеріально дитині не допомагає, участь у його вихованні не бере, постійно нехтує сімейними цінностями, такими як: піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери, взаєморозуміння та поваги. Окрім того, зі сторони відповідача надано письмові докази щодо активної участі саме матері у шкільному житті дитини, оплати нею гуртків, звернення саме матері з дитиною до медичних закладів, купівля відповідачем необхідних речей (а.с.85-112). Також, відповідач є діючим військовослужбовцем з 01.02.2022 року по даний час (а.с.89-90). Судом встановлено, що на час звернення до суду та під час судового розгляду дитина дійсно проживає з позивачем. Відповідач під час судового розгляду письмово не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила їх задовольнити, аналогічно не заперечувала і на засіданні Органу опіки та піклування . Суд дійшов висновку, що беззаперечне визнання відповідачкою позову у цій справі, її процесуальна поведінка під час судового розгляду (при цьому що подання зустрічного позову не свідчить про наявність спору, оскільки такий залишено без розгляду навіть до стадії пояснень), а також встановлені судом у справі обставини свідчать про те, що сторони між собою дійшли, як попередньо, так і на стадії судового розгляду згоди відносно того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (спору щодо перешкод одному з батьків іншим участі у житті дитини в судовому порядку не розлядалось), а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача у такій ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки такі вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою. З урахуванням наведеного, позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачем. Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня2024 року у справі №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), від 15.01.2025р. справа № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24). Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено (ст.3,5,9) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Суд керується принципом інтересів дитини, констатує право сина на підтримання відносин, сталих до яких він звик в т.ч. проживання із батьком та молодшою сестрою (від нового цивільного шлюбу), не зважаючи на фактичне припинення відносин між батьками, а також те, що сторони проживають окремо та перешкод у спілкуванні чи побаченні, догляді та турботи за дитиною сторони одне одному не чинять, в т.ч. узгодили що місце проживання дитини з батьком на спростування цього інших доказів не подано. Висновок органу опіки та піклування, який надано рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради від 23.12.2025р. №1454 вірно вважає за доцільне відмовити у визначенні місця проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком, у зв`язку з відсутністю спору. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судові витрати позивач залишив за собою. На підставі наведеного, ст. ст.56,104,110,109,112,113, 160,161 СК України та

Outcome: partial