Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний момент розірвано. За час шлюбу вони набули у спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , за позивачем було визнано право власності на частину квартири. Станом на цей час позивач перебуває у Великі Британії, але під час відпусток повертається в Україну до свого постійного місця проживання у м. Тернополі. За усною домовленістю позивач разом із молодшим сином проживала у кімнаті [ADDRESS] , старший син у кімнаті [ADDRESS] . Також позивач зазначає, що з відповідачем не може дійти згоди щодо порядку користування даною квартирою, оскільки відповідач порушує їх усну домовленість, користується кімнатою без її згоди, користується речами, на фоні цього у них наявний спір, а тому позивач вимушена звернутись до суду. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] наступним чином: виділити в користування [PERSON] житлове приміщення, а саме кімнату площею 20,1 кв.м (приміщення № 3); житлове приміщення, а саме кімнату площею 14,6 кв. м (приміщення № 4) залишити в користуванні [PERSON] ; житлове приміщення, а саме кімнату площею 13,7 кв. м (приміщення № 5), допоміжні приміщення кухню (приміщення № 2), ванну кімнату (приміщення №7), туалет (приміщення № 6), коридор (приміщення № 1), лоджію (приміщення № 1), лоджію (приміщення № 11) залишити в спільному користуванні. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та позов не визнає в повному обсязі, оскільки вважає їх такими, що порушують права та інтереси його, сина, а також сім`ї сина, які постійно проживають та зареєстровані в даній квартирі. На думку відповідача виділення цієї кімнати у користування позивачці призведе до неможливості нормального проживання відповідача та спільних дорослих синів та внуків, які постійно проживають в Тернополі, тобто фактично позбавить їх можливості користуватися більшою частиною майна. Окрім цього відповідач зазначає, що в період коли позивач приїжджає в Україну, їй ніхто не перешкоджає проживати в даній кімнаті, а також користуватись іншими приміщеннями. Враховуючи вищевикладене, просить відмовити у задоволенні позову через його безпідставність. Представник позивача подала відповідь на відзив в якій зазначає що, не погоджується з тим, що в період коли вона приїжджає в Україну, їй ніхто не перешкоджає проживати в даній кімнаті, і також користуватись іншими приміщеннями, між сторонами постійно виникають конфлікти щодо порядку користування квартирою. Також позивач планує повернення та має намір постійно проживати у квартирі у найближчому майбутньому. Отже, потреба в реалізації права користування є реальною та постійною. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити, з підстав та обґрунтувань зазначених у позові. Відповідач та його представник у судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позову з підстав та обґрунтувань, викладених у відзиві на позов. При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду закрито підготовче засідання. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Суд встановив, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] в розмірі по 1/2 частки квартири, що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/8798/21 від 16 червня 2021 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 293796588 від 05 січня 2022 року. Відповідно до технічного паспорта на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виготовленого 23 грудня 2021 року ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», квартира, загальною площею 88,9 кв., житловою 48,4 кв. м., складається з: коридору №1, площею 19,2 кв. м., кухні №2, площею 12 кв. м., лоджії І, площею 1.6 кв. м., кімнати № 3, площею 20,1 кв. м., кімнати № 4, площею 14,6 кв. м., лоджії ІІ, площею 2,7 кв. м., кімнати № 5, площею 13,7 кв. м.; туалету №6, площею 1,5 кв. м.; ванни №7, площею 3,5 кв. м.. Судом встановлено, що сторони по справі зареєстровані у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , також в квартирі зареєстровані їх спільні діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зелене» від 20 листопада 2025 року. На даний час позивач фактично не проживає у квартирі, оскільки перебуває за межами України, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 47 від 21 листопада 2025 року, також позивач періодично приїжджає в Україну і проживає у спірній квартирі, що не заперечується сторонами. Позивач як на підставі заявлених вимог просить позов задовольнити з підстав, наведених в ньому, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою та з метою уникнення конфліктних ситуацій необхідно встановити порядок користування квартирою, суд погоджується частково з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно - правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі N 753/8671/21 (провадження N 61-550св22). Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 925/1265/16, провадження N 12-158гс18). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18); від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (провадження N 14-364цс19); від 06 квітня 2021 року у справі N 925/642/19 (провадження N 12-84гс20) та інших)). Отже, зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Згідно із статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Із змісту ст. 316 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Судом встановлено, що на даний час позивач фактично не проживає у квартирі, оскільки перебуває за межами України, однак періодично приїжджає в Україну і проживає у спірній квартирі. Також сторони по справі домовилися, що позивач користується кімнатою, площею 20.1 кв. м., відповідач кімнатою, площею 14,6 кв.м. Відповідач не заперечує, що він користується кімнатою, площею 20.1 кв. м., у відсутності відповідача і між ними є конфліктні ситуації. Відповідно до ч. 1 п. 14 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»:- квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов». Аналіз положень ст. 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 та постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21), від 06 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21 (провадження № 61-12444св22), від 18 грудня 2024 року у справі № 203/5356/23 (провадження № 61-13543св24). При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 761/36267/16-ц). Правовідносини щодо встановлення порядку користування майном не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, а суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 486/171/18). У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі за № 725/5612/23 зазначено: «Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням, суд апеляційної інстанції не врахував наявність між співвласниками такого майна спору щодо користування ним, хоча судом апеляційної інстанції встановлено цей факт. У зв`язку із цим Верховний Суд відхиляє доводи відзиву на касаційну скаргу про те, що між сторонами конфліктні відносини відсутні, так як це судом встановлено і такі мотиви суду відповідач у касаційному порядку не оскаржив. Таким чином, відмова суду апеляційної інстанції у встановленні порядку користування спірним майном призводить до правової невизначеності у спірних правовідносин та відсутності реальної можливості у позивача реалізувати своє право на користування належним йому майном.» На підставі вказаного, суд дійшов висновку, що оскільки право на користування позивачем частиною квартири, яка належить йому на праві власності порушується та враховуючи, що спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності, тому наявні правові підстави для встановлення порядку користування квартирою. Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, пояснивши, що у неї з відповідачем будуть виникати конфліктні стосунки, самостійно досягти згоди щодо порядку користування даною квартирою вони не можуть. Встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно виник спір щодо користування спірним майном і самостійно вони його вирішити не можуть. При встановленні порядку користування квартирою кожному із співвласників передається в користування конкретна частина спірного майна, виходячи із його частки в праві спільної власності. Посилання відповідача, що встановлення порядку користування і виділення позивачу кімнати призведе до неможливості нормального проживання відповідача та спільних їх дітей і внуків, суд вважає безпідставним, оскільки позивач як власник житла має право на виділення у володіння і користування кімнати без доступу сторонніх осіб, також між сторонами виникають конфліктні ситуації. Крім цього відповідач не подав доказів, що їх спільні діти постійно проживають у спільні квартирі. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Звертаючись до суду з вимогами про визначення порядку користування спірною квартирою, позивач просила виділити у її користування житлову кімнату, площею 20,1 кв. м, тобто найбільшу серед усіх кімнат, а відповідачу житлову кімнату, площею 14,6 кв. м., усі інші кімнати залишити у спільному користуванні. Інших варіантів встановлення порядку користування квартирою позивач не запропонувала. Вказане свідчить про недотримання внаслідок встановлення такого порядку користування балансу інтересів співвласників, а тому суд не погоджується із встановлення такого порядку користування квартирою у запропонований спосіб. Крім того, суд бере до уваги, що раніше порядок користування спірною квартирою між співвласниками не встановлювався, сторони проживали у окремих кімнатах за ймовірними усними домовленостями. Разом з тим, наявність підтверджених постійних конфліктів між сторонами свідчить про протилежне. Так, встановлення порядку користування квартирою з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників житлової площі, із урахуванням планування квартири, є єдиним оптимальним способом вирішення спору між співвласниками квартири. Надання кожному із співвласників у користування окремо виділеної жилої площі відповідно до їх ідеальних часток у спільній частковій власності є неможливим. Враховуючи кількість співвласників, план квартири, розмір жилої площі, а також конфліктні відносини між сторонами та неможливість вирішення спору у позасудовому порядку, суд беручи до уваги інтереси кожного із сторін, наявність в них трьох спільних дорослих синів, які періодично перебувають і ночують в спірній квартирі, суд вважає за можливе часткове задоволення позовних вимог та встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , загальною площею 88,9 кв., житловою 48,4 кв. м., між співвласниками [PERSON] та [PERSON] , наступний: виділити [PERSON] в користування кімнату № 3, площею 20,1 кв. м., яка розташована в квартирі [ADDRESS] ; виділити [PERSON] , в користування кімнату № 4, площею 14,6 кв. м., лоджію ІІ, площею 2,7 кв. м., кімнату № 5, площею 13,7 кв. м., які розташовані в квартирі [ADDRESS] ; залишити в їх спільному користуванні, коридор №1, площею 19,2 кв. м., кухню №2, площею 12 кв. м., лоджію І, площею 1.6 кв. м., туалет №6, площею 1,5 кв. м.; ванну №7, площею 3,5 кв. м.. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 968,80 грн. За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 968,80 грн сплаченого судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: partial