Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Короткий зміст вимог позовної заяви. У квітні 2025 року [PERSON] звернулася до Хаджибейського районного суду міста Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій просила розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем 04.02.2016 року, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №130 та визначити проживання спільних дітей разом із позивачем. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що 04.02.2016 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №130. За доводами позивача, у подружжя народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Як вказала позивач, шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам і інтересам дітей, у зв`язку із чим остання наполягає на розірванні шлюбу. Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи. Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України. 01.05.2025 року справа №521/6958/25 надійшла у провадження судді Шевчук Н.О. Згідно відповіді №1339220 від 01.05.2025 року, яка сформована з Єдиного державного демографічного реєстру судом встановлено, що відповідач зареєстрований [ADDRESS] . Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 01.05.2025 року цивільна справа №521/6958/25 направлена до Броварського міськрайонного суду Київської області. Постановою Одеського апеляційного суду від 24.10.2025 року ухвалу Хаджибейського районного суду міста Одеси від 01.05.2025 року скасовано, цивільну справу №521/6958/25 направлено до Хаджибейського районного суду міста Одеси для продовження розгляду справи. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду справу передано судді Н.О. Шевчук. Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 19.11.2025 року у справі № 521/6958/25 було відкрито провадження, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до судового розгляду у судовому засіданні з викликом сторін. 15.01.2026 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси від представника позивачки надійшла заява про закриття провадження у справі (вх. №2628). В подальшому, 19.01.2026 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси від представника позивачки надійшла заява про залишення раніше поданої заяви про закриття провадження у справі без розгляду (вх. №3276), у якій також сторона позивача просить суд продовжити розгляд даної справи за відсутності позивача та її представника. Відзиву від відповідача у даній справі до суду не надійшло, що не є перешкодою для розгляду за наявними у ній матеріалами. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином та своєчасно. За вимогами заяви від 19.01.2026 року просили суд розглядати справу без їх участі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно, про що свідчать наявні у матеріалах справи відповідні докази про надсилання останньому на його адресу реєстрації місця проживання ухвали суду про відкриття провадження у справі, судових повісток, які повернулися без вручення оскільки адресат (відповідач) відсутній за вказаною адресою. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Будь-яких заяв або клопотань суду не надав. Суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Хаджибейського районного суду міста Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Отже, у зв`язку із тим, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. У зв`язку із неявкою сторін - учасників справи, згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін, оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визнання проживання дітей разом з позивачем потребує часткового задоволення, з відмовою в іншій частині, враховуючи таке. Фактичні обставини, встановлені судом. Згідно наявного у матеріалах справи повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26.04.2025 року, виданого Хаджибейським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що 04.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] ( в подальшому - [PERSON] ) зареєстрований шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №130. [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) видане відповідне повторне свідоцтво про народження [NUMBER] , актовий запис №7763. [INFO] у подружжя народилася донька - [PERSON] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) видане відповідне повторне свідоцтво про народження [NUMBER] , актовий запис №5808. [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) видане відповідне повторне свідоцтво про народження [NUMBER] , актовий запис №2559. Інших належних та допустимих письмових доказів стосовно наявних між сторонами правовідносин, матеріали справи не містять. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. У відповідності ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Згідно із ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно із якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін у даній справі. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За досліджених судом обставин встановлено, що підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя і тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами (ст. 1 СК України). Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114, абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З огляду на наведене, суд виснує про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в частині позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватись на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах. Водночас, суд зауважує, що звертаючись до суду з позовом, позивачка також просила суд визнати проживання трьох спільних з відповідачем дітей разом із матір`ю. Розглянувши зазначену позовну вимогу в рамках даної цивільної справи суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Сімейним кодексом України не передбачено залишення проживання дитини з одним із подружжя при розірванні шлюбу. Про таку можливість зазначив Верховний Суд у постанові від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, вказавши, що «за загальним правилом за відсутністю спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу». Тобто, ключовим у даному випадку є відсутність спору про те, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти після розірвання шлюбу. Крім того, вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу суд може, але не повинен, оскільки Сімейним кодексом України такий обов`язок не встановлений. Окремо від зазначеного, суд зауважує, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. Відтак, зважаючи на те, що суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу лише за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, та враховуючи те, що відповідач у даному разі до суду на розгляд даної справи не з`явився, ані заяви про визнання позову, ані заперечення, відзиву на позов суду не подав, суд вважає, що вказане не може достеменно свідчити про відсутність спору між сторонами з питання про залишення неповнолітніх дітей проживати разом із матір`ю. Відтак, враховуючи те, що долученими до позовної заяви доказами не підтверджено відсутності спору між сторонами щодо того, з ким з батьків будуть проживати діти сторін після розірвання між ними шлюбу, наявні підстави для відмови позивачу у задоволенні позову в частині визнання проживання дітей з матір`ю після розірвання шлюбу. На підставі ч.3 ст. 105, ст. 110, 112, 113, 115 СК України,

Outcome: partial