Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Позивач ТОВ «Кошельок» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат. В обґрунтування позову зазначено, що 22.12.2021 року між ТОВ «Кошельок» та [PERSON] укладено договір №3364709893-555894 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до умов зазначеного договору, ТОВ «Кошельок» взяло на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту 8000,00 грн; строк кредитування 28 днів (з можливістю подовження); проценти за користування кредитом: 2552 грн., які нараховуються за ставкою 1,10% відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна процентна ставка за користування кредитом 2,20 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Кредитодавець взяті на себе зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору та перерахувавши грошові кошти на картковий рахунок останнього. В подальшому на підставі п. 3.6. та п.3.7. кредитного договору, строк користування кредитними коштами було продовжено на 90 днів, тобто з 19.01.2022 року по 18.04.2022 року, за ставкою 2,2% на добу. Заборгованість відповідача на час пред`явлення позову становить 14864,60 грн, з яких: 6201,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 8663,60 грн заборгованість за відсотками. З огляду на вище викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором у розмірі 14864,60 грн, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. і витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Представник позивача, будучи своєчасно і належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив суд розглядати справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи повідомленим судом належним чином про час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини неявки, відзиву чи будь-яких інших заяв та клопотань до суду не надав. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.223, ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 22.12.2021 року між ТОВ «Кошельок» та [PERSON] укладено кредитний договір №3364709893-555894 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (а.с.10-17). Відповідно до умов договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 8000,00 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором. Пунктом 1.2. договору визначено тип кредиту споживчий кредит. Проценти за користування кредитом 2552,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,10 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.3.2. договору). Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,20 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.3.3 договору). Дисконтна процентна ставка за користування кредитом становить 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк Лояльного періоду (п.1.3.3.1 договору). Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.3.4., 3.5., 3.6. цього Договору (п.1.4. договору). Відповідно до п.2.1. договору, кредит надається строком на 28 днів («лояльний період») початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця. У п.2.2. сторони договору погодили, що встановлений в п.2.1 договору строк Лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом. У п.3.3. договору зазначено, що сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів, що є додатком до договору. Згідно із п.3.6. договору, сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом, зокрема, за умови зобов`язання щодо повернення основної суми переноситься на наступний день після закінчення Лояльного Періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного Періоду. На підставі п. 3.6. та п.3.7. кредитного договору, строк користування кредитними коштами було продовжено на 90 днів, тобто з 19.01.2022 року по 18.04.2022 року, за ставкою 2,2% на добу Факт перерахування кредитних коштів підтверджується відповідним повідомлення ПАТ «МТБ Банк» про перерахування коштів 22.12.2021 року о 17:08:22 через платіжну систему хPAY на суму 8000,00 грн на підставі договору №555894 (а.с.30, 31). Таким чином, ТОВ «Кошельок» свої зобов`язання виконало у повному обсязі та надало відповідачу грошові кошти у розмірі 8000 грн, а відповідач, у свою чергу, не виконав належним чином умови кредитного договору. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №3364709893-555894 від 22.12.2021 року відносно позичальника [PERSON] , за період з 22.12.2021 року по 18.04.2022 року загальна сума заборгованості відповідача складає 14865,09 грн, з яких: 6201,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 8663,60 грн заборгованість за відсотками (а.с. 26-27). За нормою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Так, електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає,що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Аналогічні за змістом висновки, викладені у численних постановах Верховного Суду, зокрема, постанові від 12 січня 2021 по справі №524/5556/19, від 09 вересня 2020 року по справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року по справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №127/33824/19. Таким чином, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (стаття 629 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов за кредитним договором, який оформлений сторонами в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону № 675-VIII, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. За таких обставин, враховуючи, що факти викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, наявні у матеріалах справи є допустимими доказами, які підтверджують наявність у [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Також позивачем наданий розрахунок заборгованості, який узгоджується з умовами договору споживчого кредиту і є достатнім та допустимим доказом розміру заборгованості відповідача. За таких обставин, враховуючи, що факти викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, позов ТОВ «Кошельок» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню у повному обсязі. При зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір в сумі 2422,40 грн, який в силу ч.1 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На обґрунтування заявленого розміру витрат на правничу допомогу в суді представником позивача надано копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 12 лютого 2025 року, укладеного між АБ «Герман Гурський та партнери» та ТОВ «Кошельок», із відповідним додатком від 10.07.2025 року (а.с.46). З додатку до договору, вбачається, що ТОВ «Кошельок» доручає АБ «Герман Гурський та партнери» надати правову допомогу на загальну суму 10000,00 грн. (а.с.47). Суд приймає вказані документи в якості доказів на підтвердження виконання адвокатом робіт на підставі договору про надання правничої допомоги, а також на підтвердження вартості наданих адвокатом послуг на загальну суму 10000,00 грн. Витрати на правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Виходячи з того, що відповідачем, на якого покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги, не надано клопотання про зменшення таких витрат або доказів їх неспівмірності, враховуючи, що позов задоволено повністю, а позивач підтвердив надані йому адвокатські послуги належними засобами доказування, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 гривень.

Outcome: approved