Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі також НАБУ), про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю при невиконанні вимог ч. 1 ст. 214 Кримінального процесуального Кодексу України (далі КПК України), у розмірі 1000000,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що бездіяльністю уповноваженої особи НАБУ йому завдано матеріальну шкоду. Так, 27.03.2025 він звернувся до НАБУ з заявою про вчинення кримінального корупційного правопорушення стосовно посадових осіб Височанської седищної ради за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 210, ч.2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Заяву було зареєстровано за № 3370. При цьому НАБУ реєстрацію вказаної заяви у Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі ЄРДР) не здійснила. Позивач оскаржив бездіяльність посадової особи НАБУ в порядку ч. 1 ст. 303 КПК України до суду. Вищий антикорупційний суд відмовив у задоволенні скарги, але Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду 16.04.2025 постановила ухвалу у судовій справі № 991/3018/25, якою зобов`язала уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості, викладені у заяві [PERSON] від 27.03.2025. Позивач зазначає, що внаслідок ігнорування посадовою особою НАБУ вимог закону його було морально пригнічено, тому [PERSON] був вимушений докладати зусиль на поновлення його прав через суд, у зв`язку з чим мав сильні душевні страждання, які не припиняються і по цей час. Розмір моральної шкоди оцінено позивачем в 1000000 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує загальними підставами відшкодування моральної шкоди, передбаченими положеннями ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1166, 1167, 1172, 1174 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). За цих обставин позивач зазначив, що вирішив звернутись до суду в порядку цивільного судочинства за відшкодуванням моральної шкоди не згідно спеціального закону (Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду») та положень ст. 1176 ЦК України, а на загальних засадах. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Враховуючи неявку сторін у судове засідання, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність доказів, які містяться в матеріалах справи, приходить до таких висновків. На підтвердження обставин справи позивачем надано копію ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 16.04.2025 у справі № 991/3018/25, представником відповідача копії заяви-повідомлення [PERSON] від 26.03.2025 про внесення інформації до ЄРДР, відповіді НАБУ від 18.04.2025 № 112-294/11056, службової записки. Також за ініціативою представника відповідача судом отримано повідомлення про початок досудового розслідування у кримінальному провадженні № 52025000000000224 від 23.04.2025 за заявою [PERSON] про неправомірні дії посадових осіб Височанської селищної ради та витяг з ЄРДР про реєстрацію вказаного кримінального провадження. Як вбачається з матеріалів справи за результатами розгляду заяви [PERSON] від 26.03.2025, яка зареєстрована в НАБУ 27.03.2025 за № Р-3370 не було встановлено підстав для внесення відомостей до ЄРДР, про що заявника було поінформовано листом НАБУ від 18.04.2025 № 112-294/11056. Не погодившись з вказаним рішенням позивач звернувся зі скаргою до Вищого антикорупційного суду зі скаргою у порядку ч. 1 ст. 303 КПК України на бездіяльність НАБУ, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР. Ухвалою Вищого антикорупційного суду від 08.04.2025 у справі № 991/3018/25 у задоволенні скарги [PERSON] відмовлено. Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 16.04.2025 у справі №991/3018/25 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, ухвалу Вищого антикорупційного суду від 08.04.2025 скасовано, постановлено нову ухвалу, якою зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] про кримінальні правопорушення. На виконання ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 16.04.2025 у справі № 991/3018/25 детективом НАБУ Джигою Д.В. 23.04.2025 внесені відомості до ЄРДР за заявою позивача за № 52025000000000224 за ознаками ч. 1 ст. 364 КК України. Після внесення відомостей до ЄРДР прокурором у кримінальному провадженні визначено підслідність цього кримінального провадження за слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Харківській області. Про зазначені обставини також міститься інформація у службовій записці Національного бюро № 54/20615-10 від 24.07.2025. Аналізуючи зібрані у справі докази та встановлені обставини суд враховує наступне. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як зазначено ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. При цьому обсяг застосування положень ст. 1176 ЦК України визначається таким чином, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. При цьому підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. При цьому, відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Крім того, Верховний Суд України у вказаній постанові наголошує, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: - наявність такої шкоди; - протиправність діяння її заподіювача; - наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, передбачене ст. 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. Ст. 307 КПК України передбачено, що слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується право особи на оскарження таких процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Відповідно до п. 2 р. 4 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Офісу Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), витяг з Реєстру - згенерований програмними засобами ведення Реєстру документ, який засвідчує факт реєстрації в Реєстрі відомостей про кримінальне правопорушення, отриманих за визначеними у пункті 3 цієї глави параметрами, які є актуальними на момент його формування. У своїй правовій позиції у постанові від 20.01.2021 у справі № 686/27885/19 Верховний Суд також зазначив, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно - наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаною постановою Верховний Суд також виснував, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Схожі висновки також висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №686/13212/19, згідно з якими доказуванню у справах цієї категорії підлягає не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Як зазначено позовною заявою, підтриманою також поясненнями [PERSON] , в обґрунтування своїх позовних вимог він посилається на те, що внаслідок невнесення уповноваженою особою Національного бюро відомостей до ЄРДР на підставі його повідомлення від 27.03.2025 № Р-3370, йому було заподіяно моральних страждань. При цьому витяг з ЄРДР є належним доказом на підтвердження реєстрації відомостей про кримінальні правопорушення у ЄРДР. Таким чином, вбачається, що НАБУ виконало ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 16.04.2025 у справі № 991/3018/25 шляхом внесення відповідних відомостей про кримінальне правопорушення за повідомленням [PERSON] від 27.03.2025 № Р-3370, що підтверджується наданим витягом з ЄРДР. У свою чергу, факт зобов`язання уповноваженої особи НАБУ внести відомості до ЄРДР ще не доводить заподіяння моральної шкоди заявникові та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю, яка виразилася у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР, та настанням шкоди. Права [PERSON] у зв`язку із невнесенням уповноваженою особою відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР за його зверненням від 27.03.2025 № Р-3370 були відновлені ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 16.04.2025 у справі № 991/3018/25, що є достатнім відновленням прав та сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи. Про таке зазначив у своїй позиції Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 199/1478/17, а саме, що сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК порядку, не свідчать про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. З приводу посилань позивача на моральні страждання під час оскарження дій НАБУ у зв`язку з невнесенням інформації до ЄРДР до суду, в порядку визначеному КПК України, необхідно зазначити, що право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування гарантовано статтею 303-307 Кримінального процесуального кодексу України. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Оскарження дій відповідної уповноваженої особи щодо невнесення інформаціх до ЄРДР є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні, та не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Твердження позивача щодо завдання йому моральної шкоди не підтверджується об`єктивними даними, а саме: відсутня протиправна поведінка відповідача. Крім того, реалізації позивачем своїх прав, передбачених чинним КПК України на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування гарантовано ст. ст. 303-307 КПК України та не свідчить про протиправну поведінку з боку відповідача; відсутній причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди (відповідача) та можливою шкодою, завданою в даному випадку, дії відповідача судом не бути визнані протиправними, бо відповідачем не вчинено жодних дій, які спричинили негативні наслідки для позивача. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Варто окремо зазначити, що, ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 16.04.2025 у справі № 991/3018/25 не встановлено ознак протиправної бездіяльності/поведінки у діях НАБУ. Такий висновок є аналогічним іншим висновкам та практиці Верховного Суду, викладеним у постановах Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 686/7576/18, від 16.05.2019 у справі №686/20079/18, від 12.04.2019 у справі № 686/10651/18, від 22.05.2019 у справі № 686/24243/18-ц, від 31.07.2019 у справі № 686/22133/18, від 25.11.2019 у справі № 686/22462/18, від 03.12.2019 у справі № 686/12334/18, від 03.12.2019 у справі № 686/26653/18, від 19.03.2020 у справі № 686/17001/17, від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19, від 27.04.2020 у справі № 686/17297/18, від 30.06.2020 у справі № 686/3050/19 та від 06.07.2020 у справі № 686/20389/19, від 20.01.2021 у справі № 686/27885/19. Від зазначених правових позиції Верховний Суд не відступав, що підтверджується постановами Верховного Суду від 04.09.2024 у справі №522/7604/23, від 23.09.2024 у справі № 757/67430/21-ц, від 02.10.2024 у справі № 761/2792/23-ц та від 23.10.2024 у справі № 757/23813/21-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд погоджується з позиціями сторін у справі, що до предмету розгляду справи не застосовуються спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначеністаттею 1176 ЦК України. Таким чином, зважаючи на викладене, не є доведеним твердження позивача, що НАБУ вчинило протиправні діяння, які могли б свідчити про заподіяння моральних чи фізичних страждань позивачу, а отже такі не могли слугувати достатньою підставою для стягнення моральної шкоди. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, як і не обґрунтовано, які саме негативні наслідки настали для нього внаслідок не розгляду його заяви уповноваженою особою НАБУ. Усі доводи позивача щодо наявності у нього моральних страждань та інших негативних наслідків ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Так само, позивачем не обґрунтовано причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю, яка виразилася у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР, та настанням шкоди. Доводи позивача в цілому зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися посадовими особами відповідача. Докази на підтвердження заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди у матеріалах справи відсутні. Разом з цим, позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди (1000000 грн) у контексті критеріїв, визначених положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України, натомість зазначена сума ґрунтується виключно на припущеннях позивача щодо можливого, на його думку, порушення закону. Заявлена [PERSON] сума моральної шкоди вочевидь не відповідає характеру порушення, яке нібито на думку позивача спричинило йому моральні страждання, та не відповідає засадам розумності та справедливості. З огляду на викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі. Також суд враховує пояснення представника відповідача щодо пропуску встановленого законом строку на подання відзиву на позовну заяву у зв`язку з затримкою у надходженні копії позовної заяви. Щодо судового збору, то, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач у справі звільнений від сплати судових витрат, та при цьому у його позовних вимогах судом буде відмовлено, такі витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed