Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

21 вересня 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого житла. 04 листопада 2024 року справа надійшла із Зіньківського районного суду Полтавської області доГадяцького районного суду Полтавської області на підставі Розпорядження Зіньківського районного суду Полтавської області від 31.10.2024 року. 08 листопада 2024 року суддею Гадяцького районного суду Полтавської області Киричком С.А. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житла прийнято до свого провадження. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У належній їй квартирі до 30.12.2022 року був зареєстрований [PERSON] , який за заявою власника знятий з реєстрації. Але, відповідач незважаючи на вимоги власниці звільнити належну їй квартиру, ігнорує та продовжує проживати у квартирі. З данного приводу, [PERSON] зверталася до відділу поліції, але отримала відповідь про вирішення данного питання в рамках цивільно-правових відносин. Відповідач за період проживання в квартирі не сплачує комунальні платежі, які в примусовому порядку стягуються з неї. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 13.10.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 07 листопада 2023 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, де він просив у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи тим, що [PERSON] вступила в спадщину шахрайським шляхом, надавши нотаріусу недостовірну інформацію та довідки про зареєстрованих осіб на момент смерті спадкодавця. Мати [PERSON] , [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті залишилася квартира за адресою: [ADDRESS] . Заповіт мати не складала. Він постійно проживав з матір`ю, доглядав її, сплачував комунальні рахунки та проводив поточний ремонт в квартирі. [PERSON] вважав і вважає себе спадкоємцем даної квартири, оскільки проживав там з дня свого народження і до того часу, коли сестра звернулася до АТ «ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО» про відключення даної квартири від електропостачання. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.11.2023 відмовлено відповідачу у задоволенні заяви про відвід судді Ситник О.В. за безпідставністю. 01 грудня 2023 року до суду надійшла заява позивача за первісним позовом [PERSON] про застосування строків позовної давності до зустрічної позовної заяви, в якій просили відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. 12 квітня 2024 року від [PERSON] до Зіньківського районного суду Полтавської області надійшла заява про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії зі [PERSON] по відключенню газо-водо-електропостачання в спірній квартирі та накладенням арешту на дану квартиру. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 12.04.2024 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задовлено в повному обсязі. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 28.10.2024 року задоволено самовідвід [PERSON] у даній справі. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 08.11.2024 року суддя Киричок С.А. прийняв дану справу до свого провадження. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 30.04.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 12.08.2025 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавицею [PERSON] на час відкриття спадщини залишено без розгляду. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 09.12.2025 року в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про відвід судді головуючого у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житла відмовлено. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] її позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомленим. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив таке. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.07.2023 року. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.2020 року спадкоємцем майна, а саме: квартири [ADDRESS] , померлої [PERSON] , яка померла [INFO] є її дочка [PERSON] (спадкова справа №162/2015). Також, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З Витягу з реєстру територіальної громади, виданного Зіньківською територіальною громадою 30.12.2022 року з`ясовано, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 12.01.1994 року по 30.12.2022 року, про що [PERSON] направлено відповідний лист про зняття його з реєстрації . Також, в матеріалах справи міститься копія відповіді ВП №4 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області Попенко В.Л. стосовно її звернення на лінію «102», де повідомляється, що її звернення відноситься до роду цивільно-правових відносин і в своїй основі не має ознак адміністративного чи кримінального правопорушення. Актом №347 від 21.09.2023 про встановлення факту проживання, складеного начальником відділу соціального захисту виконавчого комітету Зіньківської міської ради в присутності свідків, зафіксовано факт проживання [PERSON] без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та не оспорюється сторонами. Постановою державного нотаріуса Зіньківської державної нотаріальної контори від 22.07.2023 року №438/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про правона спадщину за законом на частину за адресою: [ADDRESS] . Також, [PERSON] до відзиву на позовну заяву додав копії квитанцій про сплату комунальних послуг з 2015 року по 2023 рік в кількості 14 шт. Але, рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 17.06.2025 року з [PERSON] на користь АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» стягнуто заборгованість за послуги з розподілу природного газу в сумі 7368,33 грн. Згідно відповіді Зіньківської міської ради від 16.11.2023 року №12-19/393 на адвокатський запит стосовно реєстрації, зняття з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , відповідно даних, переданих виконавчим комітетом Зіньківської міської ради щодо реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання жителів Зіньківської громади, встановлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] з 12.01.1994 року. Але, слід зауважити, що даний штамп був проставлений 06.08.2015 року працівником міграційної служби, яка на той час мала повноваження щодо реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання. У домовій книзі, яка наявна за данною адресою проставлено штамп про реєстрацію [PERSON] 12.01.1994 року, потім проставлено штамп про зняття з реєстрації місця проживання 20.09.1998 року даної особи. 30.12.2022 року [PERSON] знято з реєстрації за данною адресою на підставі заяви власника [PERSON] . З копії матеріалів спадкової справи, вбачається, що спадкова справа до майна померлої [PERSON] відкрита за заявою [PERSON] 12.06.2015 року. Інші спадкоємці проіз заявамипро прийняття чи відмовою від спадщини не зверталися. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979, п. 63). Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Частиною 1 статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У ст. 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб та будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Згідно зі ст.109 ЖК України, виселення із житлового приміщення допускається з підстав установлених законом, виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Підстави виселення громадян без надання іншого жилого приміщення передбачені статтею 116 цього Кодексу. Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання насамперед має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві. Державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У рішеннях ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 27 рішення ЄСПЛ). Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету. Судом установлено, що відповідач [PERSON] проживав у квартирі за адресою: [ADDRESS] без згоди на це власника квартири та за її заявою 30.12.2022 року був знятий з реєстрації та продовжує проживати без реєстрації, користується комунальними послугами, але не сплачує їх. Позивачка, як власник квартири, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі має право вимагати усунення перешкод у розпорядженні своїм майном в обраний нею спосіб. Тож інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси брата, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо стягнення судових витрат, суд прийшов до таких висновків. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені судом у повному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved