Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

11 липня 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до ФОП [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що 25 травня 2021 року вона помилково надіслала на рахунок ФОП [PERSON] грошові кошти в сумі 249 077 грн. 00 коп. Між [PERSON] та ФОП [PERSON] не існувало жодних договірних відносин. Факт відсутності договірних відносин між [PERSON] та ФОП [PERSON] також визнав і останній, повернувши 27 січня 2022 року частину помилково сплачених коштів [PERSON] , у розмірі 50 000 грн., де в призначенні платежу [PERSON] вказав «повернення помилково сплачених коштів». Наразі позивач просить суд стягнути із відповідача решту безпідставно набутих коштів у розмірі 199 077,00 грн, а також 3% річних від вказаної суми, що складає 25 517, 79 грн та інфляційну складову - 122 594, 92 грн. Окрім того, позивач просить суд стягнути із відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 2777,52 грн та витрати понесені позивачем на правову допомогу, що складає 50 000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 липня 2025 року цивільну справу № 753/14824/25 передано судді Шаповаловій К.В. 29 липня 2025 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Відповідно до відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] значиться зареєстрованим як фізична особа-підприємець з листопада 2012 року. Ухвалою суду від 31 липня 2025 року було відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 26 серпня 2025 року о 14:30 год. 14 серпня 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, а також клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору та про стягнення із позивача витрат понесених відповідачем на правову допомогу. Крім того, представником відповідача подано заяву про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору. Ухвалою суду від 26 серпня 2025 року представнику відповідача було відмовлено у задоволенні заяви про закриття провадження у справі. Також ухвалою суду від 26 серпня 2025 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Автофайндер». Підготовче засідання у справі було відкладено на 02 жовтня 2025 року. Підготовчі засідання призначені на 02 жовтня та 03 листопада 2025 року були відкладені за клопотаннями представників відповідача. Ухвалою суду від 28 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 14 січня 2026 року. 17 грудня 2025 року від представників відповідача адвокатів Осіпова О.А. та Даниленка В.В. надійшло повідомлення про одностороннє розірвання адвокатами договорів про надання правничої допомоги із відповідачем. У судове засідання 14 січня 2026 року у режимі відеоконференцзв`язку з`явився представник позивача. Відповідач та треті особи у судове засідання не з`явились, про день та час судового розгляду повідомлялись належним чином на адреси місця реєстрації, що підтверджується зворотними повідомленнями, які надійшли на адресу суду. Будь-яких заяв з процесуальних питань від відповідача та третіх осіб до суду не надходило, а тому суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив проводити судовий розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явились, враховуючи, зокрема, що відповідачем було подано відзив на позовну заяву. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Вказав, що між позивачем та відповідачем не було жодних договірних відносин, кошти позивачкою на рахунок відповідача були перераховані помилково, що додатково підтверджується тим, що відповідач повернув позивачці 50000 грн із зазначенням, що це помилково сплачені кошти, а тому просив стягнути з відповідача решту помилково перерахованих коштів у розмірі 199077 грн. Крім того, просив стягнути 3% річних в розмірі 25517,79 грн та інфляційні втрати в розмірі 122594,92 грн. Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог у відзиві на позовну заяву вказав, що ніякого помилково перерахування коштів не було, оскільки батько позивачки - [PERSON] вирішив придбати для доньки автомобіль за кордоном, бувший у використанні. Для цього він уклав договір із ТОВ «Автофайндер», в особі ФОП [PERSON] , а донька за виконання батьком договірних зобов`язань з оплати коштів, перерахувала кошти за автомобіль на рахунок відповідача та чітко зазначила призначення платежу у відповідному платіжному дорученні, що виключає можливість застосування до виниклих зобов`язань статті 1212 ЦК України. Вказав, що надалі позивачка з батьком вирішили відмовитись від придбання автомобіля через виникли труднощі з його доставлення у зв`язку із початком повномасштабного вторгнення рф на територію України, проте договір між [PERSON] та ТОВ «Автофайндер», в особі ФОП [PERSON] розірваний не був. Вважає, що позивач та відповідач у справі є неналежними. Враховуючи викладене, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник позивача не скористався своїм правом та не подав відповіді на відзив. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи відзив представників відповідача, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до квитанції від 25 травня 2021 року № 412510015 позивачка [PERSON] перерахувала на рахунок ФОП « [PERSON] » кошти у розмірі 249077 грн з призначенням платежу: «купівля авто згідно договору AF-026 від 13 квітня 2021 року [PERSON] 003490934». Як зазначає позивач у позовні заяві та у судовому засіданні, вказані кошти були помилково перераховані позивачкою на рахунок відповідача ФОП « [PERSON] », оскільки будь-яких договірних відносин між сторонами не існувало та не існує. З поданого відзиву на позовну заяву та долучених до нього доказів суд встановив, що 13 квітня 2021 року між [PERSON] (третя особа) та компанією Автофайндер (третя особа), в особі ФОП « [PERSON] », було укладено договір № AF-026. Відповідно до пункту 1.1 договору повірений, діючи від імені та за рахунок довірителя зобов`язується вчинити дії щодо купівлі-продажу бувшого у використанні автомобіля/техніки, що продаються від офіційних дилерів чи інших осіб або зі страхових аукціонів після дорожньо-транспортного пригоди, інших страхових випадків з-за кордону, а також у будь-яких інших продавців товару, із метою придбання і доставки довірителю у строк 90 днів з моменту придбання з-за кордону та отримання коштів, відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору. Згідно із пунктом 3.1, 3.2 договору за виконання доручення довіритель виплачує повіреному винагороду у розмірі грошового еквіваленту 500 доларів США. Винагорода здійснюється на умовах попередньої оплати у національній валюті України - гривні за курсом продажу долара США у КБ «Приватбанк» готівкою або на реквізити компанії у момент укладання договору та за денним курсом продажу долара США у КБ «Приватбанк» готівкою або на реквізити компанії під час кожної укладеної угоди. Крім того 13 квітня 2021 року між [PERSON] та компанією Автофайндер, в особі ФОП « [PERSON] » було укладено додаток 1 до договору - акт приймання-передачі коштів, відповідно до якого довіритель передав а повірений отримав грошові кошти у розмірі 14060 грн. Представник позивача у судовому засіданні не заперечував проти того та підтвердив, що [PERSON] є батьком позивачки та укладав відповідний договір із компанією Автофайндер, в особі ФОП « [PERSON] ». При цьому, він також зазначив, що договір зі сторони повіреного виконано не було, автомобіль ані позивачу, ані її батьку доставлений не був. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з частиною третьою статті 16 ЦК України, яка регулює способи захисту цивільних прав, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В частині першій статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і суд встановив порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом договір розірвано за рішенням суду, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20). Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Як вбачається з долученої до позовної заяви квитанції, позивачкою чітко було зазначено призначення платежу, а саме купівля автомобіля за договором № AF-026 від 13 квітня 2021 року та зазначено конкретного отримувача коштів - відповідача. При цьому у судовому засіданні представник позивача не зазначав про те, що насправді кошти на виконання вказаного договору № AF-026 від 13 квітня 2021 року мали бути перераховані на рахунок іншої особи, а відповідач отримав їх помилково. Отже, суд, враховуючи встановлені обставини, зважаючи на те, що учасниками процесу, зокрема представником позивача не заперечувався той факт, що [PERSON] (повірений за договором № AF-026 від 13 квітня 2021 року) є батьком позивачки, дійшов висновку, що у даному випадку мало місце виконання зобов`язання третьою особою, тобто позивачка внесла кошти за свого батька - [PERSON] на виконання умов договору, укладеного між її батьком та третьою особою. Якщо зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19). На разі, як було встановлено під час розгляду справи, договір № AF-026 від 13 квітня 2021 року між [PERSON] та третьою особою не розірвано, доказів протилежного суду представником позивача надано не було. Отже, очевидним є те, що перерахунок коштів позивачем здійснювався виключно в силу відносин, які склалися у нього з відповідачем і такі відносини передбачали необхідність перерахунку коштів. Іншої причини і конкретної мети перерахунку коштів саме у визначеному розмірі - 249077 грн саме з конкретним призначенням платежу, позивач не наводить. Суд відхиляє твердження представника позивача про те, що факт помилковості перерахування позивачем коштів відповідачу підтверджується поверненням відповідачем 50000 грн позивачу 28 січня 2022 року із відповідним призначенням платежу: «повернення помилково сплачених коштів [PERSON] », оскільки вказане свідчить лише про помилково перераховані 50000 грн, а не всієї суми, що була перерахована позивачем відповідачу. Доказів протилежного суду не надано. Суд також відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивач та відповідач є неналежними у цій справі, оскільки враховуючи підстави та предмет поданого позову, а також те, що кошти за квитанцією перераховувались саме позивачем на користь саме вказаного відповідача, вказані особи є належним позивачем та відповідачем у цьому конкретному позові. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених статтею 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовна заява про стягнення безпідставно набутих коштів не підлягає задоволенню. Враховуючи, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є похідними від основної вимоги про стягнення коштів у розмірі 199077 грн, відповідно вони також не підлягають задоволенню. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судові витрати покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed