Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Адвокат Слободянюк І.В., діючи в інтересах [PERSON] , 07.05.2025 року звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпра із позовною заявою, в якій просить суд визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 47 м. кв., житлова площа - 26, 1 м. кв., який складається з А-1 - житлового будинку, а- коридору, пд.-підвалу, Б-літня кухня, №1 - замощення, паркану. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.11.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Ясинуватського міського нотаріального округу Трофіменко М.Ф. за №73 позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 855 кв. м. Право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було зареєстровано 01.12.2000 року у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецьк» за №471. Згідно із даних технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами складається з А-1 житлового будинку, загальною площею 47 кв. м., житлова площа 26, 1 кв. м., а коридору, пд. підвалу, Б-літня кухня, №1-замошення, паркану. Враховуючи, що право власності на житловий будинок було зареєстровано позивачем 01.12.2000 року у КП «БТІ м. Донецьк», відповідно до чинного на той час законодавства, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після 2013 року позивачем не вносилось. З метою реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач в лютому 2025 року звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно Познякової Р.В., Виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області, проте у здійсненні реєстрації права власності було відмовлено у зв`язку з відсутністю інформації про наявність державної реєстрації речових прав, що виникли до 01 січня 2013 року на об`єкт нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. У зв`язку з цим позивач змушений звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 08.05.2025 року цивільну справу передано до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.20). Ухвалою суду від 05.08.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, розпочато підготовче провадження із проведенням підготовчого судового засідання (а.с.26). Ухвалою суду від 09.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 39). Позивач та його представник правом на участь у судовому засіданні не скористалися, від останнього через модуль підсистеми «Електронний суд» надійшла до суду заява, в якій він просив позовні вимоги задовольнити, справу розглянути за його та позивача відсутності. Представник Очеретинської селищної військової адміністрації Покровського району Донецької області правом на участь у судовому засіданні не скористався, на електронну пошту суду направив заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, за наявними у справі матеріалами. При ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши та оцінивши показання допитаних у судовому засіданні свідків, наявні у справі письмові докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, встановивши фактичні обставини справи, дійшов до такого висновку. Судом установлено, що [PERSON] на договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.11.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Ясинуватського міського нотаріального округу Трофіменко М.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №73, належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Право власності на вказаний будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано за [PERSON] 01.12.2000 року у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька», записано в реєстрову книгу за № 2, під реєстровим № 471 (а.с.9-зворот). Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, складеного 06 листопада 2000 року начальником Бюро технічної інвентаризації м. Донецька Будлянським А.В., реєстровий № 471, зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами складається з А-1 житлового будинку, загальною площею 47 кв. м., житлова площа 26, 1 кв. м., а коридору, пд. підвалу, Б-літня кухня, №1-замошення, паркану (а.с.10-12). Копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого на [PERSON] підтверджується, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). На даний час позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 13.08.2022 року №7105-5002000684 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.7). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Познякової Р.В., Виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області № 78236095 від 07.04.2025 року [PERSON] відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо належного йому на праві власності нерухомого майна у зв`язку з відсутністю інформації про наявність державної реєстрації речових прав, що виникли до 01 січня 2013 року на об`єкт нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою (а.с.8). Позивач [PERSON] як на підставу своїх вимог посилається на не визнання з боку держави в особі органів місцевого самоврядування його права власності. Суд, надаючи оцінку доводам позивача та перевіряючи обґрунтованість заявлених ним вимог, виходить з такого. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 28 лютого 2025 року № 376 (у редакції станом на час подачі позову), с-ще. Очеретине Очеретинської селищної територіальної громади віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Зі змісту рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій вбачається, що державним реєстратором не встановлено наявності зареєстрованого права власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . 26.03.2025 року був направлений запит до Донецької обласної військової адміністрації, який був переадресований до Очеретинської селищної військової адміністрації Покровського району Донецької області. На отримання запиту державного реєстратора військова адміністрація повідомила про неможливість надання інформації про наявність/відсутність державної реєстрації речових прав, що виникли до 01 січня 2013 року на об`єкт нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. Філія бюро технічної інвентаризації м. Донецька у м. Ясинувата та Ясинуватському районі з 2014 року по теперішній час знаходиться на тимчасово окупованій території у місті Ясинувата, вищевказані обставини позбавляють державного реєстратора можливості вчинити дії, спрямовані на проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16, від 05 вересня 2019року у справі № 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018року у справі № 760/14438/15-ц. Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення статті 392 ЦК України спрямовані на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018року у справі № 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018року у справі № 914/1521/17). Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. За встановлених у справі обставин, наявне рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій щодо належного [PERSON] на праві власності нерухомого майна безумовно свідчить про те, що його право власності не визнається, а тому воно підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Позивачем право власності набуте у 2000 році. Надані суду договір купівлі-продажу будинку, технічний паспорт на жилий будинок індивідуального житлового фонду, видані та зареєстровані органом, що здійснював реєстрацію права власності на той час, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на будинок. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») (заява № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011року, набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, пункт 120, ЕСНR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, пункт 128, ЕСНR 2004-ХІІ, «Megadat.com S.r.I. проти Молдови», заява № 21151/04, пункт 72, від 08 квітня 2008року, «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010року, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008року) і сприятимуть юридичній визначеності в цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», пункт 128, «Беєлер проти Італії», пункт 119). У пункті 71 рішення у справі ЄСПЛ «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») зазначив, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. На підставі викладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем було доведено належними та допустимими доказами його право власності на житловий будинок, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дані відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на житловий будинок у БТІ з тимчасово окупованої території (Очеретинська селищна територіальна громада) на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, а також ініціювати питання щодо отримання компенсації за зруйноване житло, що порушує його право власності, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке підлягаю захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України, у зв`язку з чим, заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved