Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

До Новобаварського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, в якій позивач просила суд скасувати арешт нерухомого майна, зареєстрований 09.07.2004 Першою Харківською міською нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 59504, накладений на підставі повідомлення № 2868 від 29.04.2004 ВДВС Жовтневого району м. Харкова (об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: [PERSON] ); скасувати арешт нерухомого майна, зареєстрований 09.07.2004 Першою Харківською міською нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 59510, накладений на підставі повідомлення № 2868 від 29.04.2004 ВДВС Жовтневого району м. Харкова (об`єкт обтяження: квартира, частина квартири, адреса: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] ). Позовна заява підписана представником позивача адвокатом Козирєвим Андрієм Вікторовичем, який діє на підставі ордеру (а.с.83). В обґрунтування позовних вимог сторона позивач зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності на житло р. № [NUMBER] від 22.03.1999 позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 384116951 від 24.06.2024, 09.07.2004 Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення № 2868 від 29.04.2004 ВДВС Жовтневого району м. Харкова в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були зареєстровані: арешт нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 59504 (об`єкт обтяження невизначене майно, все майно) відносно [PERSON] ; арешт нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження 59510 (об`єкт обтяження квартира, частина квартири, адреса: [ADDRESS] ), яка належить на праві власності [PERSON] . Першою ХМДНК на адвокатські запити від 19.06.2024 та 25.06.2024 у листах № 824/01-16 від 24.06.2024 та № 849/01-16 від 27.06.2024 повідомлено, надання належним чином завіреної копії повідомлення № 2868 від 29.04.2004 ВДВС Жовтневого району м. Харкова не вбачається можливим та запропоновано звернутися до ініціатора заборони. Листом № 73119 від 24.06.2024 Холодногірсько-Новобаварським ВДВС у місті Харкові СМУ МЮ на адвокатський запит від 19.06.2024 повідомлено, що надати інформацію щодо виконавчого провадження, в рамках якого накладено арешти № 59504 та № 59510 на майно боржника, не вбачається можливим, оскільки в АСВП відсутня жодна інформація по зазначеному виконавчому документу та виконавчому провадженню, в рамках якого воно винесено, оригінали виконавчого провадження знищені та в архіві Відділу не зберігаються. Надано інформацію, що згідно даних АСВП, у Відділі перебували виконавчі провадження № 40781241, № 41092840, № 41093008, де боржником була [PERSON] , [INFO] . Ці виконавчі провадження завершені 05.12.2013 на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). Листом Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у місті Харків СМУ МЮ № 74050 від 26.06.2024 повідомлено, що згідно даних АСВП на даний час у відділі відкриті виконавчі провадження, де боржником є [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , не перебувають. У задоволенні заяви представника позивача адвоката Козирєва А.В. від 01.07.2024 про скасування арештів нерухомого майна за реєстраційними номерами обтяжень 59504 та 59510 листом Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у місті Харків СМУ МЮ № 75724 від 02.07.2024 відмовлено, оскільки у Відділу відсутня жодна інформація по виконавчому документу та виконавчому провадженню, в рамках якого вони були винесені, а оригінали виконавчого провадження знищені та в архіві Відділу не зберігаються. За відомостями АСВП та інформації з Єдиного реєстру боржників, будь-яка інформація стосовно позивача відсутня. Рішеннями державних реєстраторів прав на нерухоме майно № 74123456 та № 74123690 у державній реєстрації припинення вказаних вище обтяжень відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав для цього. Наявність протягом тривалого часу (більше 20 років) не скасованих арештів на майно позивача, за умови відсутності виконавчих проваджень та майнових претензій з боку стягувачів, є втручанням у право особи на правомірне володіння своїм майном, що є підставою для звернення до суду з цим позовом. 20.06.2025 ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання. За клопотанням представника позивача витребувано у Першої Харківської міської державної нотаріальної контори: детальну інформацію про підстави обтяження нерухомого майна [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яке належить їй на праві спільної сумісної власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (тип обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 59510, зареєстрований 09.07.2004 Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення № 2868 від 29.04.2004 ВДВС Жовтневого району м. Харкова; детальну інформацію про підстави обтяження нерухомого майна [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване 09.07.2004 Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою, за реєстраційним номером обтяження 59504, тип обтяження арешт нерухомого майна, об`єкт обтяження невизначене майно, все майно, підстава обтяження - повідомлення № 2868 від 29.04.2004 ВДВС Жовтневого району м. Харкова; належним чином завірені копії матеріалів та копію повідомлення № 2868 від 29.04.2004 ВДВС Жовтневого району м. Харкова, на підставі яких Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були внесені обтяження з реєстраційними номерами 59504 та 59510 (а.с.89-90). 24.07.2025 суд на місці постановив ухвали про долучення до матеріалів справи відзиву відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, що надійшов до суду 23.06.2025, та витребуваної від Першої Харківської міської державної нотаріальної контори інформації, що надійшла до суду 03.07.2025 (а.с.96-104, 107-109, 124-127). У відзиві на позовну заяву відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області просив відмовити у задоволенні позовних вимог до нього посилаючись на те, що Головне управління, згідно із своїми функціональними обов`язками, не є учасником спірних відносин, і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, отже є неналежним відповідачем у справі. Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області не обслуговується в органах Казначейства, тому списання коштів з їх рахунків у банках неможливо. 24.07.2025 суд постановив ухвалу про закриття провадження у справі, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду у позовному провадженні (а.с.130-132). Постановою Харківського апеляційного суду від 11.11.2025 ухвалу Новобаварського районного суду міста Харкова від 24.07.2025 скасовано, оскільки відсутність виконавчого провадження щодо позивача унеможливлює розгляд питання про зняття арешту в межах здійснення судом контролю за виконанням судових рішень. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.182-185). Ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова від 27.11.2025 справу прийнято до провадження, постановлено здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с.192). 22.12.2025 суд на місці постановив ухвалу про прийняття відмови представника позивача адвоката Козирєва А.В. від клопотання від 23.07.2025 про заміну первісного відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області належним відповідачем Управлінням поліції охорони в Харківській області (а.с.111-113, 213-215). 22.12.2025 суд постановив ухвалу про задоволення клопотання представника позивача адвоката Козирєва А.В. про залучення до участі у справі співвідповідача та залучив до участі в цій справі співвідповідача Управління поліції охорони в Харківській області (а.с.217-218). 22.01.2026 суд на місці постановив ухвалу про долучення до матеріалів справи надані представником позивача адвокатом Козирєвим А.В. докази надіслання 22.12.2025 позовної заяви з додатками співвідповідачу Управлінню поліції охорони в Харківській області (а.с.225-227). В судовому засіданні представник позивача адвокат Козирєв А.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві, зокрема, про відсутність відкритих виконавчих проваджень, де боржником є позивач, та просив понесені позивачем витрати покласти на позивача. Представник відповідача Управління поліції охорони в Харківський області Крашенінніков В.В. в судовому засіданні вказав, що Управління поліції охорони в Харківський області є правонаступником УДСО при ГУМВС України в Харківській області, проте не було учасником справи, за наслідком розгляду якої та на підставі виконання судового рішення на майно позивача накладено арешт. Вказав, що жодні виконавчі провадження щодо стягнення з позивача на користь Управління коштів на примусовому виконанні не перебувають, проти задоволення позовних вимог не заперечував, але вважав Управління поліції охорони не належним відповідачем. Підтвердив, що дійсно поліція охорони не має майнових претензій до позивача. Відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області у відзиві на позовну заяву просив розгляд справи проводити без участі його представника. Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, згідно з ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відзив на позовну заяву не подавав, представник відповідача в судове засідання не з`явився, про поважність причин неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частин 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд установив, що позивач [PERSON] є співвласником нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.03.1999 р. № [NUMBER] -Ш Центру (відділу) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради (а.с.18-26). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24.06.2024, 09.07.2004 Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення № 2868 від 29.04.2004 ВДВС Жовтневого району м. Харкова в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були зареєстровані: арешт нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 59504 (об`єкт обтяження невизначене майно, все майно) власника [PERSON] ; арешт нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження 59510 (об`єкт обтяження квартира, частина квартири, адреса: [ADDRESS] ), власника [PERSON] (а.с.27). Згідно з повідомленням Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.06.2024 на адвокатський запит від 19.06.2024, надати жодної інформації щодо виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на майно боржника [PERSON] , не вбачається можливим, у зв`язку із тим, що в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутня жодна інформація по зазначеному виконавчому документу та виконавчому провадженню, в рамках якого воно винесено. На даний час оригінали виконавчого провадження знищені та в архіві Відділу не зберігаються, у зв`язку з чим у Відділі відсутня можливість надати належним чином завірену копію повідомлення № 2868 від 29.04.2004 ВДВС Жовтневого району м. Харкова, на підставі якого Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено з реєстраційним номером №59510. Згідно з даними АСВП у відділі перебували виконавчі провадження: ВП 40781241 про стягнення з [PERSON] на користь Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова заборгованості у розмірі 2614,95 грн; ВП 41092840 про стягнення з [PERSON] на користь держави виконавчого збору у розмірі 261,49 грн; ВП 41093008 про стягнення з [PERSON] на користь держави витрат виконавчого провадження 56,15 грн. Дані виконавчі провадження завершені 05.12.2013 на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, що діяв на той час) (а.с.34-38). Відповідно до повідомлення Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 26.06.2024 на адвокатський запит від 24.06.2024, згідно даних АСВП на даний час у відділі відкриті виконавчі провадження, де боржником є [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , не перебувають (а.с.39-41). Згідно з повідомленням Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02.07.2024 на заяву адвоката Козирєва А.В. про скасування арештів нерухомого майна від 01.07.2024, з інформації Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається неможливість надання інформації щодо виконавчого провадження, в рамках якого накладено арешт на майно боржника [PERSON] , роз`яснено право звернення до суду задля зняття арешту на підставі ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження (а.с.42-45). Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій від 15.07.2024 № 74123456 Державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Ісаєнко І.А. відмовила у проведенні реєстраційних дій за заявою від 15.07.2024 щодо державної реєстрації припинення обтяження арешту нерухомого майна за реєстраційним номером 59504, накладеного на підставі повідомлення 2868 від 29.04.2004 ВДВС Жовтневого р-ну м. Харкова (а.с.49-50). Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій від 15.07.2024 № 74123690 Державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Перебоєва Т.І. відмовила у проведенні реєстраційних дій за заявою щодо державної реєстрації припинення обтяження арешту нерухомого майна за реєстраційним номером 59510 на квартиру [ADDRESS] (а.с.51). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26.11.2024 у справі № 642/4120/24, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 22.04.2025, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту майна, з тих підстав, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, та належними відповідачами у цій справі мають бути Управління Пенсійного Фонду України в Жовтневому районі м. Харкова та держава (а.с.60-77). Відповідно до наданої Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою інформацією, обтяження: арешт нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 59504 (об`єкт обтяження невизначене майно, все майно) власника [PERSON] ; арешт нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження 59510 (об`єкт обтяження квартира, частина квартири, адреса: [ADDRESS] ), власника [PERSON] зареєстровані на підставі повідомлення про накладення заборони відчуження об`єктів нерухомого майна виконавця ВДВС Жовтневого РУЮ м. Харкова Хаблова В.М. № 2868/1 від 29.04.2004 на підставі наказу № 40/32-03 Господарського суду Харківської області від 02.04.2003; тип об`єкта частина квартири за адресою: [ADDRESS] власника [PERSON] , [INFO] (а.с.108). З наданої стороною позивача копії рішення суд вбачає, що 11.03.2003 Господарський суд Харківської області ухвалив рішення по справі № 40/32-03 за позовом Прокурора Жовтневого району м. Харкова в інтересах держави в особі УДС при УМВС України в Харківській області, яке представлене ВДСО при Ленінському РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, яким: стягнув з приватного підприємця [PERSON] , [ADDRESS] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь: Управління Державної служби охорони при УМВС України в Харківській області 324,19 грн боргу; на користь державного бюджету України 51 грн державного мита; на користь державного підприємства «Судовий інформаційний центр» 118,00 грн за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (а.с.116-117). Згідно з повідомленням Господарського суду Харківської області від 08.07.2025, відповідно до інформації КП «Діловодство спеціалізованого суду», Господарським судом Харківської області на примусове виконання рішення від 11.03.2003 видано 3 накази: від 02.04.20003, яким стягнуто з приватного підприємця [PERSON] на користь Управління Державної служби охорони при УМВС України в Харківській області 324,19 грн боргу; від 02.04.2003, яким стягнуто з приватного підприємця [PERSON] на користь державного бюджету України 51 грн державного мита; від 02.04.2003, яким стягнуто з приватного підприємця [PERSON] на користь державного підприємства «Судовий інформаційний центр» 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Оригінали зазначених вище наказів від 02.04.2003 направлені стягувачам. У володінні суду відсутні оригінали наказів від 02.04.2003 у зв`язку зі знищенням матеріалів справи № 40/32-03 (а.с.201). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). За змістом частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом частин 1,2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. За змістом статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено зокрема у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Станом на час накладення арешту (09.07.2004) діяв Закон України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV. За змістом ст. 1 зазначеного Закону, виконавче провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії (ст. 5). Згідно з положеннями ст. 21 Закону виконавчі листи та інші документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років, починаючи з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення. 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII. За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. Отже, законодавством України встановленні чіткі строки, протягом яких виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на виконання судового рішення в примусовому порядку. Відповідно до ст. 22 Закону № 606-ХIV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: а) пред`явленням виконавчого документа до виконання; б) частковим виконанням рішення боржником. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу. У разі закриття виконавчого провадження припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійсненні державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з закриттям виконавчого провадження (ст. 38). За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. Наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1829/5 затверджено Правила ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями (далі - Правила). Завершені виконавчі провадження та виконавчі провадження, за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше 01 серпня поточного року та 01 лютого наступного року (пункт 1 Розділу Х «Передача до архіву виконавчих проваджень» Правил). Розділом ХІ «Знищення справ та виконавчих проваджень» Правил врегульовано порядок та підстави знищення матеріалів виконавчого провадження. Пунктами 1, 2 зазначеного розділу Правил визначено, що передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Отже, Правилами визначено, що у разі завершення виконавчого провадження матеріали виконавчого провадження передаються до архіву та зберігаються протягом трьох років, після чого підлягають знищенню. У цій справі відсутня інформація, чи відкривалось виконавче провадження за наказами від 02.04.2003, що видані Господарським судом Харківської області на підставі рішення від 11.03.2003 у справі № 40/32-03, та/або чи було закрито виконавче провадження у зв`язку з його виконанням, чи виконавчі документи були повернуті стягувачам тощо. Водночас, у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесені відомості про реєстрацію обтяження належного позивачу нерухомого майна на підставі повідомлення ВДВС Жовтневого р-ну м. Харкова № 2868 від 29.04.2004. Суд зазначає, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що підтверджує неодмінність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання. У рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» («Sporrong and Lonnroth v. Sweden») ЄСПЛ зазначив, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, своєю чергою, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «суспільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування. ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine)]. Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ. Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire v. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Якщо такого мотивування немає, це є проявом свавілля держави. У зазначеному рішенні ЄСПЛ наголосив на неприпустимості свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження. Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі. ЄСПЛ вказав на неодмінність перевіряти обмеження прав людини, передбачені у національному законі, визначати наявність обставин для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність. Обмеження прав має передбачатися національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження. Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатися у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян. Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного. Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним. Отже, можна зазначити, що лише за умови дотримання всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. З позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься. У цій справі питання полягає в тому, чи може наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно позивача становити втручання у мирне володіння у значенні статті 1 Першого протоколу, і якщо так, то чи є таке втручання законним і чи переслідує легітимну мету «в інтересах суспільства», а також чи є воно пропорційним меті, якої прагнуть досягти. Правовою метою накладення арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання судового рішення. Тобто, кредитор, на користь якого у боржника виникло зобов`язання за судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню, має обґрунтовані очікування, що внаслідок накладення арешту на майно боржника та його подальшої реалізації остаточне рішення суду буде виконане. Тож накладення та існування арешту на майно боржника до закінчення примусового виконання судового рішення має важливе значення для забезпечення виконання остаточного судового рішення та реального поновлення прав фізичних та юридичних осіб. Встановлюючи, чи не змушений боржник нести надмірний індивідуальний тягар внаслідок такого обмеження, суд враховує, що арешт майна є заходом, який забезпечує збереження майна боржника з метою реального виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. В ситуації, коли бракує будь-якої можливості відновити виконавче провадження, відпадає і сама правова мета збереження арешту - забезпечення виконання судового рішення в примусовому порядку. Збереження арешту, накладеного на майно боржника, за таких умов свідчить, що особа позбавляється можливості вільно розпоряджатися своїм майном без існування для цього правової мети, оскільки сам факт існування арешту не призведе до реального поновлення прав кредитора. За таких обставин особа змушена нести надмірний індивідуальний тягар. Отже, наявність протягом тривалого часу (в цьому випадку більше 20 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови, коли відсутнє виконавче провадження та майнові претензії з боку стягувачів, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібного підходу притримується Верховний Суд у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21). Врахувавши усталену практику ЄСПЛ, яка є обов`язковою для застосування національними судами, суд доходить висновку, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно позивача, коли немає актуального виконавчого провадження та можливості продовження виконання судового рішення у примусовому порядку, призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Аналогічного висновку дійшов Харківський апеляційний суд у постанові від 11.11.2025 у цій справі, якою скасовано ухвалу Новобаварського районного суду міста Харкова від 24.07.2025 про закриття провадження у справі. У цій справі позивач просить про зняття арешту, накладеного на її майно у зв`язку з порушенням її прав як власника майна та відсутністю підстав для збереження такого арешту протягом тривалого часу. Враховуючи встановлені у справі обставини, а саме: відсутність відкритих виконавчих проваджень та фактичних майнових претензій стягувачів до позивача, надмірну тривалість арешту майна, первісну (не значну) суму боргу, суд доходить висновку, що наявність протягом тривалого часу арешту на нерухоме майно позивача, є не пропорційним та невиправданим втручанням у її право на мирне володіння майном. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначені статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», за положеннями якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Арешт може бути знятий за рішенням суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Отже, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц, від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20, від 12 липня 2023 року у справі № 214/2305/20. Суд зауважує, що арешт на майно позивача накладений за виконавчими документами, виданими Господарським судом Харківської області у справі № 40/32-03 за рішенням від 11.03.2003, де позов був пред`явлений Прокурором Жовтневого району м. Харкова в інтересах держави в особі УДС при УМВС України в Харківській області, яке представлене ВДСО при Ленінському РВ ХМУ УМВС України в Харківській області. Згідно з відповіддю Управління поліції охорони в Харківській області Національної поліції України від 18.07.2025, постановою КМУ від 25.12.2015 № 1139 до постанови КМУ від 13.10.2015 № 834 внесені зміни, якими установлено, що органи поліції охорони, утворені як територіальні органи Національної поліції, є правонаступниками Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ та відповідних державних установ Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, що ліквідуються в установленому законодавством порядку. Спільним наказом МВС України та Національної поліції України від 26.01.2016 № 51/64 Управління поліції охорони в Харківський області (код ЄДРПОУ 40108955) визнано правонаступником УДСО при ГУМВС України в Харківській області (а.с.119). Отже, суд доходить висновку, що належним відповідачем у цих спірних правовідносинах є Управління поліції охорони в Харківській області. Відповідачі Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області не є стягувачами у виконавчих документах з виконання рішення Господарського суду Харківської області від 11.03.2003 у справі № 40/32-03, а отже не повинні відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві - Управлінню поліції охорони в Харківській області. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, у постанові Верховного Суду від 29.08.2024 у справі № 127/11246/21. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про скасування арешту майна до відповідача Управління поліції охорони в Харківській області, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо, та спосіб захисту прав позивача не суперечить нормам цивільного законодавства та забезпечує відновлення порушеного права позивача. Суд зазначає, що з Управління поліції охорони саме з підстав необхідності сплати судових витрат, у випадку задоволення позову, вважає себе не належним відповідачем, а сторона позивача з цих самих підстав клопотала про покладення усіх судових витрат на позивача. У задоволенні позовних вимог про скасування арешту майна до відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області суд відмовляє, оскільки позов пред`явлений до неналежних відповідачів. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн (а.с.1) та у позовній заяві заявлено про відсутність інших витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку із задоволенням позовних вимог до Управління поліції охорони в Харківській області у повному обсязі, стягує на користь позивача з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. Водночас суд роз`яснює сторонам, що отримання виконавчого листа та звернення стягнення судового збору є правом а не обов`язком сторони, позов якої задоволено. На підставі викладеного,

Outcome: approved