Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

І. Стислий виклад позиції та вимоги позивача Позивач [PERSON] звернулася до суду із цим позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 29.03.1999 вона була звільнена з підприємства, правонаступником якого є відповідач, по інвалідності ІІ групи за п.2 ст.40 КЗпП України. Рішенням виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська та профспілкового комітету ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» №306 від 31.12.1999 їй та її родині була виділена трикімнатна квартира [ADDRESS] . 12.01.2000 їй видане посвідчення б/н на право заняття житла, за яким разом з нею в квартирі мешкають три члени родини: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З 01.01.2000 і дотепер позивач з родиною мешкають у вказаній квартирі. У 2016 році відповідачем був встановлений прилад обліку електричної енергії №8427278. 01.11.2021 відповідач надіслав їй інвентаризаційне повідомлення, яким сповістив про проведення інвентаризації дебіторської заборгованості за договорами на користь ПрАТ «ДМЗ», та її заборгованість на 01.11.2021 становить 68804,40 грн. 25.10.2022 нею була здійснена оплата відповідачеві за спожиту електроенергію в сумі 91477,00 грн. 16.09.2023 обсяг спожитої електроенергії згідно з приладом обліку №8427278 складав 009235(6) кВт-год. 15.04.2024 месенджером Viber їй надійшов лист відповідача від 11.04.2024, яким повідомлено, що її заборгованість перед відповідачем становить за постачання електроенергії 256542,00 грн, за водопостачання 11443,74 грн та за опалення 31323,61 грн. Вона повідомила про незгоду з розміром заборгованості за електроенергію та для проведення звірки просила надати розрахунок заборгованості, в чому їй було відмовлено. 01.07.2024 відповідач припинив постачання електроенергії до її квартири, за приладом обліку обсяг спожитої електроенергії становив 012695(4) кВт-год. Не погоджуючись з діями відповідача, просила суд визнати неправомірними його дії щодо відключення енергопостачання квартири, та зобов`язати відповідача відновити електропостачання. ІІ. Заяви (клопотання) та позиції учасників справи Позивачем у позові заявлене клопотання про витребування доказів. В судовому засіданні 08.12.2025 позивач [PERSON] та її представник адвокат Трофімов Д.Ю. підтримали позовні вимоги та наполягали на їхньому задоволенні. Позивачем [PERSON] суду пояснене, що в 2022 році завод запропонував їй викупити квартиру, в жовтні 2022 року вона погасила заборгованість за комунальні послуги близько 97000,00 грн, а в 2023 році їй було виставлено рахунок на 256000,00 грн за електроенергію. Лічильник на електроенергію знаходиться всередині квартири, останній раз вона передавала його показання в 2022 році, більше не робила цього, у неї була якась заборгованість, бо півроку вона не сплачувала за електроенергію, десь 30000,00 грн. В березні 2023 року вона вивезла дитину закордон. Представником позивача додане, що за спожиту електроенергію та воду позивач спочатку сплачувала через зберкасу, потім на рахунок заводу. Рік тому відповідач припинив електропостачання, начебто, був борг, опломбував лічильник. Відповідач визнає, що будинок належить йому на праві власності, але заперечує факт вселення позивача та надання електропостачання до будинку саме заводом. Відсутність письмового договору не вважає перешкодою для відновлення електропостачання. Представник відповідача Корсун С.О. в судовому засіданні 08.12.2025 не визнала позовні вимоги та просила відмовити в їхньому задоволенні, посилаючись на наданий відповідачем відзив. Так, відповідач вважає доводи [PERSON] необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам. Так, позивачем не долучено до позову документів, що підтверджують право її власності або користування квартирою. Посвідчення на право заняття службової житлової площі не є належним доказом наявності права користування, оскільки видане Дніпропетровським орендним підприємством металургійний завод імені Петровського 12.01.2000, у той час як 25.04.1997 зареєстроване Відкрите акціонерне товариство «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського (наразі ПрАТ «Дніпровський металургійний завод»). До того ж, згідно з трудовою книжкою позивач звільнена 29.03.1999, а посвідчення видане 12.01.2000, тобто після припинення трудових відносин, що суперечить ст.118 ЖК України. Зареєстрована [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З витягом з реєстру речових прав квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності ПрАТ «ДМЗ», право власності зареєстроване 13.01.2022. За цих обставин позивач в розумінні ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» не є індивідуальним споживачем. Крім того, відповідач не є електропостачальником, не здійснює господарську діяльність з виробництва, передачі, розподілу електроенергії тощо, не має відповідної ліцензії та не укладав з позивачем договорів на постачання електроенергії, не встановлював лічильнику та не є його власником. Таким чином, в його діях немає порушень ЗУ «Про ринок електричної енергії» та постанови НКРЕКП №312 від 14.03.2018, то ж вимога про відновлення електропостачання є необґрунтованою. В місті Дніпрі постачальниками електроенергії є кілька компаній, зокрема, YASNO (ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги») для побутових споживачів та бізнесу, та Асканія Енерджи і ТЕК для корпоративних клієнтів, а послуги з розподілу надає АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі». Також звертає увагу, що позивач з родиною не зареєструвалися в квартирі, належній відповідачеві, позивач зареєстрована за іншою адресою, що вказує на те, що вони не мешкають в службовому житлі та не мають в ньому потреби. З долученого позивачем листування у Viber вбачається, що вона не мешкає на території України, що додатково свідчить про відсутність потреби у службовому житлі. Вказане підтверджується і Актами про відсутність [PERSON] за адресою службового житла. За час мешкання позивача в квартирі між нею та відповідачем не укладалося договору на постачання електроенергії, [PERSON] не надано суду належних доказів здійснення нею оплати за електроенергію. Додатково представником відповідача пояснене, що до 2022 року будинок [ADDRESS] (раніше Виборзькій) вважався дитячим садком та не мав правового статусу житлового будинку. Будинок забезпечується електроенергією підприємством, у якого є договір з ДТЕК, а мешканці компенсують вартість спожитої електроенергії заводу. Позивач не сплачувала за спожиту електроенергію, не передавала показники лічильника. Оскільки лічильник розташований в квартирі, у відповідача відсутні відомості щодо обсягу спожитої родиною позивача електроенергії, тому електропостачання було припинене заводом. Письмове рішення про відключення квартири від електропостачання відповідачем не приймалося. Сплачені позивачем 97000,00 грн це погашення боргів за тепло та воду, сплати за електроенергію згідно з даними бухгалтерії там не було. Інших клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи не заявлене, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. ІІІ. Процесуальні дії у справі Справа надійшла за підсудністю з Чечелівського районного суду міста Дніпра та ухвалою суду від 22.08.2025 в ній відкрите спрощене позовне провадження, призначене судове засіданні на 06.10.2025 та за клопотанням сторони позивача у відповідача витребувані докази. Заявою від 18.09.2025 відповідачем повідомлено суд про неможливість надати витребувані докази, оскільки рішення (наказ) про припинення постачання електроенергії споживачам квартири [ADDRESS] відповідачем не приймалося; акту про встановлення споживачам квартири лічильнику обліку електроенергії відповідачем не складалося, оскільки лічильник не є власністю відповідача та ним не встановлювався; акт про відключення електроенергії відповідачем не складався; розрахунки заборгованості з оплати поставленої електроенергії споживачам квартири відсутні через відсутність договірних відносин між сторонами щодо постачання електроенергії, оскільки відповідач не є електропостачальником; договір на постачання електроенергії між сторонами не укладався. 08.09.2025 судом отримано відзив відповідача, 15.09.2025 відповідь позивача на відзив. 06.10.2025 ухвалою суду за клопотанням сторони позивача витребувані докази у Первинної організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ПрАТ «Дніпровський металургійний завод» та визнано обов`язковою явку представника відповідача в судове засідання 08.12.2025. Витребувані докази профспілкою суду не надані, про неможливість надати докази повідомлено листом від 05.11.2025. 08.12.2025 в судовому засіданні заслухані позиції сторін та оголошено перерву до 20.01.2026. 20.01.2026 представниками сторін надані заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що місце проживання позивача [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 27.06.2013. 12.01.2000 Дніпропетровським орендним підприємством металургійний завод імені Петровського [PERSON] видане посвідчення б/н на право заняття службової житлової площі з поміткою «для участі у будівництві». Посвідчення видане [PERSON] як працюючій на заводі [PERSON] в тому, що їй надається житлова площа на період роботи на заводі, за адресою: [ADDRESS] , розміром 44,38 м2, що складається з трьох кімнат. Підставою для надання житлової площі зазначено постанову №306від 31.12.1999. Зазначене, що спільно з [PERSON] проживатимуть три особи: чоловік [PERSON] та сини [PERSON] , [PERSON] . За витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №295262885 від 19.01.2022 квартира [ADDRESS] належить на праві власності ПрАТ «Дніпровський металургійний завод» з 13.01.2022. З трудової книжки [NUMBER] вбачається, що [PERSON] працювала на Дніпропетровському метзаводі імені Петровського з 02.02.1987 та була звільнена за інвалідністю ІІ групи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України 29.03.1999. Згідно з інвентаризаційним повідомленням на ім`я [PERSON] за підписом головного бухгалтера ПрАТ «ДМЗ» [PERSON] станом на 01.01.2021 наявна дебіторська заборгованість згідно договору(ам) від 01.01.2015 в сумі 68804,40 грн, зазначене прохання підтвердити вказану заборгованість до 01.12.2021 та про те, що у разі неотримання підтвердження сальдо вважається узгодженим. До інвентаризаційного повідомлення доданий незаповнений бланк підтвердження [PERSON] вказаної заборгованості. З дублікату квитанції 0.0.2720797705.1 від 25.10.2022 АТ КБ «Приват Банк» вбачається, що платником [PERSON] на рахунок одержувача ПАТ «Дніпровський металургійний завод» сплачено 91477,00 грн з призначенням платежу «Кацанюк, кв. [ADDRESS] ». Листом від 11.04.2024 за підписом начальника відділу соціально-господарчого забезпечення ПрАТ «ДМЗ» Ю. Гурмач позивачеві спрямоване нагадування про погашення до 01.05.2024 заборгованості за електроенергію в сумі 256542,00 грн, за водопостачання 11543,74 грн, за опалення 31323,61 грн, та повідомлене, що в разі непогашення боргу в зазначений строк квартира буде відключена від подачі електроенергії, водопостачання та опалення. На скріншотах листування в месенджері з «Цейтлин Михаил» від 15.04.2024 наявне зображення вищенаведеного листа від 11.04.2024 та згода співрозмовника (як зазначено [PERSON] , листування відбувалося з нею) з боргом за опалення та воду та заперечення суми боргу за електроенергію, вимога позивача надати їй докази такого боргу, відмова прийти на завод за розрахунками з підстав неперебування в країні та її відмова підписувати листа. Актами про відсутність мешканця від 06.10.2023 та 01.09.2025, складеними працівниками ПрАТ «ДМЗ», встановлено, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає та не з`являється, зі слів сусідів вона виїхала закордон. Квитанціями за 2005 та 2006 роки підтверджена сплата [PERSON] комунальних послуг на рахунок ВАТ «ДМЗ ім. Петровського», а квитанціями мешканців будинку [ADDRESS] підтверджується оплата за поставлену електроенергію на рахунок відповідача ПрАТ «ДМЗ» за період з серпня 2024 року по серпень 2025 року. З наданих позивачем [PERSON] документів вбачається, що з приводу технічного стану житла за вказаною вище адресою у 2000-2002 роках велося листування з виконкомом Ленінської районної ради, і в листі заступника голови ради від 27.03.2002 №Ка-22 зазначено, що від виділеної їй квартири [ADDRESS] [PERSON] відмовляється, посилаючись на відсутність можливості брати участь у реконструкції житла з причин хвороби та тяжкого матеріального становища. Втім 31.10.2000 заводом видавався наказ щодо робіт з реконструкції об`єктів під жилі квартири, в тому числі по [ADDRESS] . V. Норми права, що регулюють спірні правовідносини, та оцінка суду Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши наявні докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] зазначає себе споживачем послуг, які надає відповідач на адресу місця її проживання у вигляді постачання електричної енергії. Відповідно до визначень, наведених в ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Ця норма закону визначає поняття індивідуального споживача як фізичної або юридичної особи, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Квартира [ADDRESS] (далі житло), як встановлено судом, належить на праві власності ПрАТ «Дніпровський металургійний завод». За твердженням позивача, вказане житло було виділене їй заводом для проживання рішенням виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська та профспілкового комітету ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» №306 від 31.12.1999. На підтвердження цього надане посвідчення б/н від 12.01.2000 на право заняття службової житлової площі, а саме рішення, на підставі якого воно видане, в матеріалах справи відсутнє. За положеннями ч.1 ст.122 Житлового кодексу України як в редакції на час видачі посвідчення, так само й натепер на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. [PERSON] не надано суду ордеру на вселення у житло, виданого у встановленому законом порядку. То ж, позивачем не надано суду доказів того, що вона є власником або належним користувачем житла в розумінні ЦК України та ЖК України для цілей визнання її статусу індивідуального споживача житлово-комунальних послуг, які надаються у квартиру. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, п.36, ECHR 2004-XI (витяги). За висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 15.09.2023 у справі №359/4376/22, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. То ж відсутність ордера на вселення у житло саме по собі за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання не є підставою для висновку, що воно не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції. При цьому тривалий час проживання особи в житлі незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі. За встановлених обставин, а саме, тривалого (з 2000 року), постійного та відкритого користування позивачем житлом суд мав би підстави вважати, що квартира фактично належить [PERSON] в розумінні статті 8 Конвенції. Разом з тим, доказів тривалого безперервного проживання у житлі, в тому числі й на час відключення електричної енергії, позивачем також суду не надано. Навпаки, місце її проживання згідно з паспортом зареєстроване за іншою адресою по [ADDRESS] з 27.06.2013, тобто вона зареєструвалася за цією адресою вже після отримання посвідчення на право заняття службової житлової площі в 2000 році. В листі заступника голови Ленінської районної ради м. Дніпропетровська від 27.03.2002, тобто після отримання позивачем посвідчення на заняття службової житлової площі, наведені відомості про відмову [PERSON] від виділеної квартири, і підтверджень її подальшої згоди та заняття житла матеріали справи не містять. Також з наданих відповідачем актів про відсутність мешканця від 06.10.2023 та 01.09.2025, складеними працівниками ПрАТ «ДМЗ», вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає та не з`являється. Надані позивачем листування щодо висування їй вимог про сплату заборгованості за адресою житла, докази сплати нею грошових коштів на рахунок відповідача та інші, додані до позову та заяв по суті справи, не доводять факту тривалого, постійного та відкритого користування позивачем житлом. Аналізуючи наведене, підстав вважати вказану квартиру житлом позивача в розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також не вбачається. В той самий час відповідач ПрАТ «Дніпровський металургійний завод» є встановленим власником житла. За положеннями ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В судовому засіданні представником відповідача не заперечено, що відповідачем дійсно було проведене відключення квартири від електропостачання. Втім, виходячи з викладеного вище, слід констатувати, що відповідач вчинив дії щодо належного йому майна на власний розсуд, і вважати ці дії такими, що порушують права позивача, з огляду на встановлену судом відсутність підстав вважати житло таким, з яким пов`язана [PERSON] , приводів немає. Оскільки судом не встановлено ознак неправомірності в діях відповідача щодо позивача при відключенні електричної енергії у квартирі [ADDRESS] , відсутні підстави і для зобов`язання ПрАТ «Дніпровський металургійний завод» відновити електропостачання житла. Таким чином, з наведених підстав суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їхньої недоведеності. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами Оскільки позивач у цій справі звільнена від сплати судового збору, а у задоволенні позову судом відмовлено, судові витрати у справі згідно зі ст.141 ЦПК України компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed