Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

10.10.2025 до Софіївського районного суду за підсудністю згідно ухвали Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27.08.2025, надійшла цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до [PERSON] . Представник ТОВ «Юніт Капітал» Тараненко А.І. звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №740060608 від 24.12.2021 року в розмірі 10361,36 грн., а також понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 24.12.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Відповідачем укладено Кредитний договір №740060608 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», перед тим як погоджувати заявку на кредитування, не лише перевірило особисті дані Відповідача, а і платіжну картку, з метою ідентифікації, тобто перевірило чи дійсно платіжна картка належить Позичальнику. Відповідно до п.1.1. договору, Кредитодавець зобов`язується надати Позичальнику кредит в сумі 5400,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі. Відразу після вчинених дій Відповідача, 24.12.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 5400,00 грн. на його банківську карту № [NUMBER] що, в свою чергу, свідчить доказом того, що Відповідач прийняв пропозицію кредитодавця - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Отже, первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі, що підтверджується копією платіжного доручення. 28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали Договір факторингу № 28/1118-01 строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року. 28.11.2018 року ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін. 31.12.2020 року між Клієнтом та Фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року. В даній додатковій угоді Договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 та № 28/1118-01.31.12.2021 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року. 31.12.2022 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року. 31.12.2023 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року. З урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії. Тобто, предметом Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, є відступлення прав вимоги до боржників, зазначених у відповідних Реєстрах прав вимоги. Відповідно до п. 1.3. Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 визначено, що під правом вимоги розуміється всі права Клієнта за Кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до Боржників по сплаті суми Боргу за Кредитними Договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Відповідно до Витягу зреєстру прав вимоги №175 від 05.05.2022 Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018(з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до Відповідача на загальну суму 9454,36 грн. Таким чином, договір № 28/1118-01 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме 28.11.2018 - 31.12.2024. 30.10.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 30/1023-01, строк дії якого закінчується 31 грудня 2024 року. Предметом даного Договору факторингу є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. Право вимоги від Клієнта до Фактора переходить в момент підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимог, встановленому в відповідному Додатку договору (п.4.1. ).Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 30.10.2023 до Договору факторингу № 30/1023-01 від 30.10.2023 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 10361,36 грн. 04.06.2025 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та Позивач уклали Договір факторингу № 04/06/25 -Ю відповідно до умов якого Позивачу відступлено право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором.Відповідно до Реєстру Боржників за Договором факторингу № 04/06/25-Ю від 04.06.2025 від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до Позивача перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 10361,36 грн. Даний факт підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 3. Просить суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №740060608 від 24.12.2021 року в розмірі 10361,36 грн., а також понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ст.274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Софіївського районного суду від 27.01.2026 року відмовлено в задоволенні клопотання про зміну підсудності справи. 26 січня 2026 року представник відповідача [PERSON] адвокат Ковалик М.Ф. подала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що договір [PERSON] підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора MNV934JU, при цьому позивач не надає жодного підтвердження на вчинення даних дій [PERSON] і що саме цей ідентифікатор був використаний при підписанні договору. Вважає, що до позовної заяви не додано доказів: що особа була належним чином ідентифікована під час реєстрації в системі фінансової установи (наприклад, через BankID, не надано фото ідентифікаційних документів, введення персональних даних, що відповідають паспорту), не надано доказів того, що одноразовий ідентифікатор був надісланий саме на фінансовий номер телефону, який належить особі, не надано підтвердження того, що особа самостійно ввела свої персональні дані, які співпадають з її ідентифікаційними даними. При перевірці кюаркоду, який міститься в договорі під електронним підписом одноразового ідентифікатора Качули М.С., відсутнє посилання з переходом, чи то на договір, чи в іншу телекомунікаційну систему відповідача, кюаркод навіть не відкривається, а містить силку на номер, який помилковий, що недає можливості пересвідчитись в дійсності електронного підпису. Отже, в даному випадку вважає відсутніми докази погодження договору [PERSON] та його підписання. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладання кредитного договору. Крім того, звертає увагу, що позивач окрім тіла кредиту в розмірі 5400,00 гривен, просить суд стягнути нараховані відстоки в розмірі 4962,24 гривні. Відповідно до п.1.9. Договору №740060608 від 24.12.2021 року, за користування Кредитом Позичальник зобов`язується сплачувати проценти, при цьому п. 1.9.1. Договору передбачено, що виключно за період строку визначеного в пункті 1.7. Договору (23.01.2022 року) нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за Дисконтною процентною ставою, у наступному розмірі 3,65 відсотків річних від суми Кредиту, тобто 0,01 процентів за кожен день користування. П. 1.9.2. Договору закріплено, що за умови продовження строку Дисконтного періоду, на умовах згідно п.1.8.(а саме за умови здійснення погашення кредитної лінії), з наступного дня після закінчення Дисконтного строку, після закінчення вказаного в п. 1.7 Договору строку, нарахування відстоків здійснюється за індивідуальною відстоковою ставою в розмірі 766,50 відстоків річних, що становить 2.10 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування. Відповідно до п. 1.7 Кредит надавався строком на 30 днів, тобто, строк вважає, що дія кредитного договору закінчилася 23 січня 2022 року, дисконтний період не продовжувався, а відтак і строк кредиту теж, як передбачено п. 1.8. Договору. Крім того, п.1.9.3. Договору закріплено, що нарахування процентів після закінчення Дисконтного періоду в порядку, що не визначений цим договором в одностороньому порядку без згоди позичальника не допускається. Відповідно, Позивачем безпідставно нараховані відсотки, поза Дисконтним строком та строком надання крредиту (30 днів), що підтверджується і наданим розрахунком заборгованості, сформованим попереднім Кредитором ТОВ ТАЛІОН ПЛЮС відповідно до якого проценти нараховуються в сумі 4055, 24 гривни за період з 05.05.2022 року по 31.10.2023 року. Отже, даним договором не врегульовані відносини щодо стягнення процентів після припинення строку кредитування вказаного пунктом 1.7, тому пункт 1.9.3 договору забороняє одностороню зміну, відповідно не унормовує порядку нарахування процентів поза межами дії строку кредитування, що свідчить про незаконне рарахування процентів. Щодо витрат на правничу допомогу, зазначає наступне. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, тому просить відмовити в повному обсязі, які такі, що не обгрунтованні та не підтвердженні належними та допустими доказами. 27.01.2026 року представник позивача Хлопкова М.С. надала відповідь на відзив, в якій просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вважала, що позичальник виконав всі належні алгоритми верифікації та підписання кредитного договору згідно ЗУ «Про електронну комерцію». Відсотки нараховані в межах погодженого строку та за процентами за користування кредитними коштами відповідно до ст. 1048 ЦК України та процентами за користування кредитними коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, що є відмінним згідно договору кредитування та мають різні періоди нарахувань.. Сторони в судове засідання не з`явились. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 24.12.2021 року між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено електронний кредитний договір № 740060608, відповідно до якого останній отримав кредитний ліміт у розмірі 5400,00 грн., строком повернення 23.01.2022 року, дисконтний перівод 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с.26зв.-28). Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту та процентів. Договір підписаний [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора MNV934JU. (а.с.28) Тобто, відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» врегульовано правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів. Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 ЦПК України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про електронну комерцію» сторони електронних правочинів відповідають за невиконання своїх зобов`язань у порядку, визначеному законом або договором. Отже, суд звертає увагу, що між позивачем та відповідачем було укладено договір, умовами якого передбачено та встановлено відсотки за користування кредитними коштами, з чим погодилася відповідач підписуючи вказаний договір ( з усіма його умовами ). До того ж, в правових позиція Верховного Суду зазначено про відсутність підстав для визнання договорів недійсними, зокрема, пунктів договору щодо нарахування процентів за користування кредитом та відсутність порушень зі сторони кредитодавця вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», які укладені відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», що відображено в постановах від 12.01.2022р. у справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19, від 09.09.2020 р. у справі № 732/670/19, від 28.04.2021 р. у справі № 234/7160/20, від 10.06.2021 р. у справі № 234/7159/20, від 18.06.2021 р. у справі № 234/8079/20. Волевиявлення сторони щодо підписання договору свідчить, що особа, яка погоджується укласти договір, отримала всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов договору. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори з споживачем умови, які є несправедливими. Однак, умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Відповідач розумів розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що ним під сумнів не ставиться. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно виписки АТ «Приватбанк» [PERSON] емітований карткою № [NUMBER] на яку 24.12.2021 року перераховано кошти в сумі 5400 грн. (а.с.108-109) Отже позивальник свій обов`язок за договором виконав, що беззаперечно доведено зазначеними доказом. Відповідач не виконував своїх обов`язків за кредитним договором, через що виникла заборгованість у розмірі 10361,36 грн., яка складає: заборгованість за кредитом 5399,12 грн.; заборгованість за відсотками 4962,24 грн., що підтверджено розрахунком (а.с.36-38) 28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали Договір факторингу № 28/1118-01 строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року.(а.с.57-58) 28.11.2018 року ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін.(а.с.60-61) 31.12.2020 року між Клієнтом та Фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року. В даній додатковій угоді Договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 та № 28/1118-01.(а.с.59зв.) 31.12.2021 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року.(а.с.62зв) 31.12.2022 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року.(а.с.62зв.) 31.12.2023 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року. (а.с.63) З урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії. Тобто, предметом Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, є відступлення прав вимоги до боржників, зазначених у відповідних Реєстрах прав вимоги. Відповідно до п. 1.3. Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 визначено, що під правом вимоги розуміється всі права Клієнта за Кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до Боржників по сплаті суми Боргу за Кредитними Договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №175 від 05.05.2022 Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018(з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до Відповідача на загальну суму 9454,36 грн. Таким чином, договір № 28/1118-01 є рамковою угодою та підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме 28.11.2018 - 31.12.2024. (а.с.55-55зв) 30.10.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 30/1023-01, строк дії якого закінчується 31 грудня 2024 року.(а.с.51-52) Предметом даного Договору факторингу є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. Право вимоги від Клієнта до Фактора переходить в момент підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимог, встановленому в відповідному Додатку договору (п.4.1. ). Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 30.10.2023 до Договору факторингу № 30/1023-01 від 30.10.2023 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 10361,36 грн.(а.с.50) 04.06.2025 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та Позивач уклали Договір факторингу № 04/06/25 -Ю відповідно до умов якого Позивачу відступлено право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором.(а.с.46-47) Відповідно до Реєстру Боржників за Договором факторингу № 04/06/25 -Ю від 04.06.2025 від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до Позивача перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 10361,36 грн. . (а.с.50). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1ст. 612 ЦК України). Згідно зі ст.ст.610,611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Боржник зобов`язаний, як це передбачено ст. 527 ЦК України, виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та первісними кредиторами існували зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору (договору кредитної лінії), та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань. Згідно ч.2ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1049 ЦК України також передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу як кредитної операції міститься у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відповідно до якої факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 «... боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором в розмірі 10361,36 грн. Згідно розрахунку нарахування після строку закінчення кредитного обслуговування не відбувалося, новим кредитором нарахування не проводилось. Відповідачем , представником відповідача контр розрахунку не надано. Зауваження представника відповідача щодо порушення алгоритму отримання кредиту не ґрунтується на вимогах закону та не спростовує отримання [PERSON] кредитних коштів 24.12.2021 року в розмірі 5400 грн. та мають ознаки загальних неконкретизованих висновків з тлумаченням на власний розсуд. Щодо зауваження представника відповідача в частині виконання п. 1.7 - Кредит надавався строком на 30 днів, строк дії кредитного договору закінчився 23 січня 2022 року, дисконтний період не продовжувався, а відтак і строк кредиту теж, як передбачено п. 1.8. Договору із посиланням на п.1.9.3. Договору, яким закріплено, що нарахування процентів після закінчення Дисконтного періоду в порядку, що не визначений цим договором в одностороньому порядку без згоди позичальника не допускається, суд зазначає наступне. П. 4.6 Договору зазначено, що закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов, яке мало місце під час дії Договору. А згідно п. 5.3 Договору, сторони домовились, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 днів від дати закінчення Дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України.(а.с.27зв.) Таким чином, твердження представника відповідача про неправомірність нарахування відсотків після закінчення 30 денного строку не відповідає умовам договору та є нарахуванням відсотків в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України та обумовлено договором, який укладений між сторонами. Отже, підстав для відмови в задоволенні позову суду стороною відповідача не надано, докази позивача не спростовані. Таким чином, заборгованість [PERSON] перед позивачем за кредитним договором № 740060608 від 24.12.2021 року в розмірі 10361,36 грн., з яких: заборгованість за тілом кредита 5399,12 грн.; заборгованість за відсотками 4962,24 грн. підлягає стягненню з відповідача. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межа, до якої суд може виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії») Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 7000,00 грн. в рахунок отримання правничої допомоги. В обґрунтування заявленої суми на надання правничої допомоги представником позивача надано Договір про надання правничої допомоги №05/06/25-01 від 05.06.2025, укладений між позивачем та адвокатським бюро «Тараненко та партнери», яким сторони погодили вид та вартість послуг, також надано Додаткову угоду №25770568477 від 05.06.2025, протокол погодження вартості послуг, акт приймання-передачі наданих послуг на суму 7000 грн. Відповідно до п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частинами 1-3 статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Таким чином, твердження представника відповідача про відмову в задоволенні стягнення витрат на правову допомогу у зв`язку з відсутністю платіжного документа не ґрунтується на вимогах закону. Враховуючи надані позивачем докази отримання правової допомоги в розмірі 7000 грн., є співвмірним та обґрунтованим та підлягає стягненню з відповідача. У відповідності дост. 141 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду, а також суму понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved