Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання за нею права особистої власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 59,9 кв.м. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказала, що власниками житлового будинку N? 43 з надвірними будівлями і спорудами в [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, як члени робітничого двору, які станом на 01.07.1990 року були зареєстровані, проживали у спірному домогосподарстві та перебуваючи в шлюбі, створили (побудували) спірне будинковолодіння. Позивачка вказала, що її чоловік [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2024, яке ухвалено у справі №607/19394/24 за позовом [PERSON] до Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Сліско С.М. про визнання права власності на спадкове майно, позов задоволено та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку N? 43 з відповідними частками надвірних будівель і споруд в [ADDRESS] загальною площею 100.8 кв. м., житловою площею 59.9 кв.м. в порядку спадкування за законом після чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . На підставі зазначеного рішення суду за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку. Тернопільський міськрайонний суд, ухвалюючи рішення про визнання права власності в порядку спадкування за законом після чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] на 1/2 частку житлового будинку N? 43 з відповідними частками надвірних будівель і споруд в [ADDRESS] встановив факт, що спірний житловий будинок належав подружжю. Відтак, інша 1/2 частка житлового будинку належить дружині, позивачці по справі. Позивачка вказала, що з метою зареєструвати право власності на 1/2 частку житлового будинку, що їй належить, вона особисто звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області. 01 вересня 2025 року Державний реєстратор прав на нерухоме майно Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області прийняв Рішення N? 80622559 про відмову [PERSON] в проведенні реєстраційних дій на 1/2 частку житлового будинку N? 43 з надвірними будівлями і спорудами в [ADDRESS] через відсутність правовстановлюючого документа. Позивачка вказала, що до набрання чинності Законом України «Про власність», тобто до 15.04.1991 року, існували суспільні групи господарств робітничий та колгоспний двір, і відносини щодо них були врегульовані різними нормативно-правовими актами. Відповідно до вимог ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року N? 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР N? 69 від 25.05.1990 року, відповідно до п. 20 яких, суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства/сім?ї. Якщо будинок з господарськими спорудами відносився до суспільної групи робітничий двір, то положення статей 120,123 Цивільного кодексу Української РСР, застосуванню не підлягають. У таких випадках слід керуватись вимогами Кодексу про шлюб та сім?ю Української РСР (1969 року), за яким суб?єктами права спільної сумісної власності вважалось тільки подружжя. Згідно роз?яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України N? 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15.04.1991). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Позивачка вказала, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Із вказаних підстав позивачка просить визнати за нею право особистої власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 100,8 кв.м, житловою площею 59,9 кв.м. Представник позивача в останнє судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляду справи у її відсутності вказавши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих на те суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Суд дослідивши та оцінивши докази у справі вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи із наступного. За результатами розгляду справи судом встановлено такі обставини справи. Згідно довідки Великоберезовицької селищної ради Миролюбівського старостинського округу від 13.10.2023 №432 в [ADDRESS] числиться робітничий двір. Станом на 01.07.1990 у вищевказаному житловому будинку були зареєстровані: голова двору [PERSON] (помер [INFO] ), дружина [PERSON] , 1946 року народження; син [PERSON] , 1966 року народження; невістка [PERSON] , 1967 року народження; онук [PERSON] , 1990 року народження. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав від 04.04.2025 за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок садибного типу в [ADDRESS] , на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2024, ухваленого в цивільній справі №607/19394/24. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] . Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини: [PERSON] та [PERSON] . Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій N? 80622559 від 01.09.2025 державним реєстратором прав на нерухоме майно відмовив [PERSON] в проведенні реєстраційних дій на 1/2 частку житлового будинку N? 43 з надвірними будівлями і спорудами в [ADDRESS] через відсутність правовстановлюючого документа. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2024, яке ухвалено в цивільній справі №607/19394/24 визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 100,8 кв. м, житловою площею 59,9 кв. м, який знаходиться на [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . За результатами розгляду цивільної справи №607/19394/24 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у вказаній справі встановлено наступні обставини. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 09.07.1993 Миролюбівською сільською Радою народних депутатів, актовий запис № 11. У справах приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Сліско С.М. заведена спадкова справа за № 27/2024 року, після смерті [PERSON] за заявою його дружини [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] . Із з інформаційної довідки № 680 від 01.07.2024, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації вбачається, що за матеріалами бюро станом на 01.01.2013 державна реєстрація права власності на будинковолодіння по [ADDRESS] в бюро не проведена. Із довідки Миролюбівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 23.08.2024 за № 349 вбачається, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] , яка числиться за [PERSON] не приватизована. Довідками Миролюбівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 02.08.2024 за № 326 та від 13.10.2023 за № 432 вбачається, що померлий [PERSON] , який помер [INFO] на час смерті був зареєстрований та проживав в с. Миролюбівка Тернопільського району Тернопільської області, який був головою робітничого двору та станом на 01.07.1990 у вищевказаному житловому будинку були зареєстровані: голова двору [PERSON] (помер [INFO] ); дружина [PERSON] , 1946 р.н.; син [PERSON] , 1967 р.н.; невістка [PERSON] , 1967 р.н.; онук [PERSON] , 1990 р.н. (помер [INFO] ). 18.10.2023 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації на ім`я позивача [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , із характеристики та експлікації якого загальна площа становить 100,8 кв. м, житлова 59,9 кв. м. Вирішуючи спір по суті у даній справі суд виходить із наступних положень чинного законодавства України. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. До набрання чинності Законом України «Про власність», тобто до 15.04.1991 року, існували суспільні групи господарств робітничий та колгоспний двір, і відносини щодо них були врегульовані різними нормативно-правовими актами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української PCP (1963 року) передбачалось, що майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до вимог ст. 13 Закону Української PCP «Про сільську раду депутатів трудящих Української PCP» 1968 року на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25.05.1990 року, відповідно до п. 20 яких, суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства/сім`ї. Якщо будинок з господарськими спорудами відносився до суспільної групи робітничий двір, то положення статей 120, 123 Цивільного кодексу Української PCP, застосуванню не підлягають. У таких випадках слід керуватись вимогами Кодексу про шлюб та сім`ю Української PCP (1969 року), за яким суб`єктами права спільної сумісної власності вважалось тільки подружжя. Відповідно до положень ст. 22 КпШС Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Суспільна група робітничий двір існувала до 15.04.1991року, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української PCP "Про введення в дію Закону Української PCP "Про власність", якою було введено в дію Закон України «Про власність». Так, у відповідності до положень чинного на той час ЦК Української PCP 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Крім того, згідно з п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001року № 127, індивідуальні (садибні) будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року, не належать до самочинного будівництва. Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою Верховного Суду України від 15.01.2014 у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 №121, обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998року - дня набрання чинності Інструкції. Як зазначено у в п.3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Вищенаведені обставини у своїй сукупності дають підстави стверджувати, що спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 59,9 кв.м. належить до суспільної групи господарств - робітничий двір та набутий позивачкою правомірно у шлюбі із чоловіком [PERSON] , частки яких у вказаному будинку є рівними, оскільки протилежного судом за результатами розгляду справи не встановлено. Отже, враховуючи встановлені обставини справи та наведені положення законодавства суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення у повному обсязі, оскільки остання, за час проживання у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , разом із ним набула в рівних частках право власності на житловий будинок садибного типу №43 з відповідними частинами надвірних будівель і споруд в [ADDRESS] , загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 59,9 кв.м., однак не може зареєструвати право власності на належну їй частку в зазначеному майні, через відсутність документів, а тому вправі претендувати на частку вказаного житлового будинку, як правомірно набуту, в зв`язку із чим належне їй право підлягає захисту в судовому порядку.

Outcome: approved