Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , через свого представника адвоката Демченко Н.В. звернулися до суду із даним позовом до відповідача Виконкому Миколаївської міськради, в обґрунтування якого вказали наступне. У 1992 році позивачу [PERSON] , який працював в УПТК «Миколаївбуд», була виділена кімната [ADDRESS] , для проживання його сім`ї складом його та його дружини позивачки по даній справі [PERSON] . [INFO] у них народилася дочка позивачка [PERSON] , яка також почала проживати за вказаною адресою. Позивачі проживають там до цього часу, і зареєстровані за даною адресою, зокрема, [PERSON] , [PERSON] - з 23.12.1992 р., а [PERSON] - з 27.10.1993 р. Вони доглядають за житловим приміщенням, несуть витрати з його утримання та сплачують вчасно житлово-комунальні послуги. Вказане житлове приміщення є неприватизованим та не є службовим. Для переоформлення особового рахунку з [PERSON] на [PERSON] та з метою здійснення подальшої приватизації кімнати у гуртожитку, [PERSON] звернулася до ТОВ «Перша Миколаївська Управляюча Компанія», яка надала технічне заключення на житлове приміщення та не заперечувала проти переоформлення особового рахунку на кімнату. У зв`язку з відсутністю у позивачів ордера на вселення до гуртожитку, їх представник звернувся до ПАТ «Будівельна КомпаніяМиколаївбуд», яка є правонаступником УПТК «Миколаївбуд», із проханнм надати копію ордера. Проте була отримана відмова з посиланням на те, що такий ордер на зберігання до архіву не надходив. В свою чергу відсутність ордера на вселення до житлового приміщення позбавляє позивачів можливості переоформити особовий рахунок на кімнату та здійснити її приватизацію, оскільки відповідач вважає їх проживання безпідставним. Посилаючись на викладене, позивачі просили: -визнати за ними право користування житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS] ; -зобов`язати Виконком Миколаївської міськради видати їм ордер на право вселення до житлового приміщення - кімнати [ADDRESS] . Ухвалою судді від 10.03.2025 р. було відкрито провадження у даній справі і її розгляд був призначений за правилами загального позовного провадження. Позивачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, від представника адвоката Демченко Н.В. надійшла заява про слухання справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача Виконкому Миколаївської міськради у судове засідання не з`явився, подав відзив із проханням слухати справу у його відсутність. У відзиві представник відповідача заперечував проти позову мотивуючи тим, що у позивачів відсутній ордер на вселення до спірного житлового приміщення, який в силу діючого законодавства є єдиною підставою для вселення. Також представник відповідача вказав, що гуртожиток по [ADDRESS] був переданий до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва у 2001 році, проте документів щодо вселення позивачів до кімнати № [NUMBER] не було передано. Позивачі до свого позову не надали належних доказів, які б доводили правомірність їх вселення до житлового приміщення у гуртожитку, тому їх позовні вимоги є безпідставними, недоведеними і задоволенню не підлягають. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Перша Миколаївська Управляюча Компанія» у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленомуцим Кодексом, звернутися до суду за захистомсвоїхпорушених, невизнанихабооспорюваних прав, свобод чиінтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядаєсправи не інакше як за зверненням особи, поданимвідповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставідоказів, поданихучасникамисправиабовитребуваних судом у передбаченихцим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК Українивизначає, що кожна сторона повинна довести обставини, якімаютьзначення для справи і на які вона посилається як на підставусвоїхвимогабозаперечень, крімвипадків, встановленихцим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судовим розглядом встановлено, що позивачі по даній справі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та фактично проживають у кімнаті [ADDRESS] , починаючи з 23.12.1992 року, а їх дочка, позивачка [PERSON] зареєстрована та фактично проживає за цією ж адресою з 23.10.1993 року. Дане підтверджується наявними у матеріалах справи копіями паспортів, довідкою про реєстрацію місця проживання,картками формиА, довідкою ф. 3, таіншими зібраними по справі письмовими доказами. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є наймачем вказаного житлового приміщення, з ним укладений договір найму житлового приміщення і на нього відкриті особові рахунки з користування житлово-комунальними послугами(а.с. 40, 54-55, 59, 61) вбачається, а [PERSON] і [PERSON] є членами його сім`ї. Заборгованості з оплати житлово-комунальних послуги немає. Судовим розглядом встановлено, що гуртожиток, що розташованийпо [ADDRESS] , був переданий до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва відповідно до рішення Миколаївської міськради № 30/32 від 29.05.2001 р. від ВАТ «Будівельна фірма «Миколаївбуд» (а.с.128-135). Із відповіді Виконкому Миколаївської міськради на адвокатський запит від 25.03.2024 р. (а.с. 21) вбачається, що відповідно до журналу реєстрації ордерів на житлові приміщення в гуртожитках, який ведеться з 2007 року, відсутні записи про видачу ордеру на вселення до кімнати № 527 даного гуртожитку. Із відповіді ПрАТ «Будівельна фірма «Миколаївбуд» від 06.02.2025 р. на адвокатський запит (а.с. 104) вбачається, що документи по розподілу житла для робітників УПТК тресту «Миколаївбуд» в об`єднаний трудовий архів не надходили, тому надати копію ордера на вселення [PERSON] до кімнати № [NUMBER] вищевказаного гуртожитку не має можливості. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Статтями 395-396 ЦК України визначено, що право користування є речовим правом на чуже майно та відповідно до статті 396 ЦК України підлягає захисту відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Отже, особа має право звернутися до суду із позовом про визнання права користування майном, якщо це право порушується, оспорюється чи не визнається.Передумовою для застосування наведених норм права є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за правилами, визначеними для договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Статтею 118 ЖК України встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно зі статтею 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання. Відповідно до статті 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Порядок користування службовими приміщеннями врегульований нормами Глави 3 Розділу ІІІ ЖК України. Відповідно до статті 62 ЖК України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу. Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу у гуртожитку. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до пункту 66 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1994 року № 470 (далі - Правила), чинних на час видачі ордера № 002122, у надане жиле приміщення переселяються члени сім`ї, які включені в ордер і дали письмове зобов`язання про переселення в це приміщення. У п. 70 Правил встановлено, що ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера з відміткою про виписку з попереднього місця проживання (пункт 72 Правил). Верховний Суд у постанові від 01.09.2023 р. у справі № 712/11721/21 сформулював висновок про те, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. За особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Як судом вже було встановлено і зазначено вище, ордер на вселення до кімнати [ADDRESS] , не зберігся. Разом із цим, судовим розглядом встановлено, що позивачі тривалий час (більше 30 років) проживають у спірному житловому приміщенні, це проживання є постійним, вони проводять оплату житлово-комунальних послуг, здійснюють догляд та поточні ремонти житла. Проживання позивачів відповідачем не заперечується і питання про їх виселення не ставиться. Доказів того, що вони мають інше житло, матеріали справи не містять. Як і не містять доказів того, що вони вселилися до цього житла всупереч порядку, встановленому законодавством. Щодо відсутності у позивачів ордеру на вселення до житлового приміщення, то на думку суду, ця обставина сама по собі не є перешкодою для визнання за ними права користування житловим приміщенням, якщо їх вселення відбулося на законних підставах, зокрема, за рішенням адміністрації підприємства, де працював позивач [PERSON] . Суд також вважає, що у даному випадку, відсутність ордера не є виною позивачів, а може бути наслідком неналежного ведення чи зберігання документації підприємством, у віданні якого перебував гуртожиток. Така позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, зробленого ним у постанові від 31.01.2024 р. у справі № 552/4599/23, де він вказав, що якщо особи користуються кімнатою у гуртожитку тривалий час, вселені на законних підставах, несуть витрати по утриманню кімнати і відшкодовують витрати на комунальні платежі, а будь-які спори щодо права користування спірною кімнатою у гуртожитку відсутні, то особи мають право користування цією кімнатою. З урахуванням викладеного, суд знаходить обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню вимоги позивачів про визнання за ними права користування житловим приміщенням у кімнаті [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача видати позивачам ордер на вселення до вказаного житлового приміщення, суд вважає необхідним відмовити у їх задоволенні виходячи із наступного. Так, в силу положень ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. В спеціальному ордері, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, зазначаються: дата видачі ордеру; найменування населеного пункту, а також підприємства, установи, організації, яким належить гуртожиток; номер і серія ордеру; прізвище, ім`я, по батькові особи, яка отримує жилу площу у гуртожитку, місце її роботи або навчання; адреса місцезнаходження гуртожитку; номер корпусу і кімнати; на підставі якого рішення видано ордер; склад сім`ї особи, яка отримує житлову площу у гуртожитку. Ордер підписується керівником підприємства, установи, організації та скріплюється відбитком печатки підприємства, установи, організації. В установленому порядку право на підписання ордерів може бути надане іншій посадовій особі (наприклад, керівнику структурного підрозділу, у складі якого діє гуртожиток). Ордер дійсний протягом 30 днів. Форму спеціального ордера встановлено Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.86 N 208. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Визнання площі, на якій проживає інша особа, вільною здійснюється в судовому порядку з дотриманням норм, які регулюють виселення такої особи. При вселенні ордер здається в житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - завідуючому (директору) гуртожитком підприємства, установи, організації. Виходячи із цього, вбачається, що ордер це документ, який за своєю суттю є адміністративним актом, який видається на підставі рішення про надання житла, для вселення до житлового приміщення. Оскільки позивачі вже вселені і постійно проживають у приміщенні тривалий час (більше 30 років), то видача ордера фактично втрачає свій адміністративний сенс, і не може вважатися ефективним способом захисту прав та інтересів позивачів. До того ж, рішення суду про визнання за ними права користування спірним житловим приміщенням саме по собі є достатнім документом, який замінює ордер для всіх подальших дій (наприклад, для укладення договору найму або приватизації). Так, ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначає, що право на приватизацію мають громадяни, які проживають у гуртожитку на законних підставах, і рішення суду про визнання за позивачами права користування житловим приміщенням є підтвердженням законної підстави їх проживання.

Outcome: partial