Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Представник позивача Дніпровської міської ради звернувся до суду із зазначеним позовом в якому просив суд усунути Дніпровській міській раді перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Встановити порядок виконання рішення суду, згідно із яким рішення суду першої інстанції, після набрання законної сили, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] . Судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позову зазначено, що житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі заяви Закритого акціонерного товариства «Дніпропетровська будівельна компанія «Містобудівник» та у відповідності до вимог законодавства України рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16.10.2006 року N?3933 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлового будинку по [ADDRESS] » прийнято у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра на баланс Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району, про що зроблено запис в обліковій книзі N? 49ЖЮ за реєстровим N?4906-12. В додатку до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16.10.2006 року N?3933 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлового будинку по [ADDRESS] » міститься лист ЗАТ «Дніпропетровська будівельна компанія «Містобудівник» N? 135/7Д від 22.08.2006 року з якого вбачається, що зазначений житловий будинок був побудований у 2000 році для сімей військовослужбовців силових структур. Таким чином, єдиною підставою для вселення у період з 2004 року по 2006 року був ордер та отримати цей ордер мали право лише сім?ї військовослужбовців силових структур. В той же час, у разі, якщо ордер вже був виданий на дане житлове приміщення та, відповідно до норм ЖК України був укладений договір найму, а отже підставою для вселення в це житлове приміщення є письмова згода всіх членів наймача, які проживають разом з ним. Відповідачі у спірній квартирі зареєстровані з 2004 року. За таких обставин, враховуючи те, що ордер на квартиру . [ADDRESS] жодним особам не видавався, а отже договір найму між наймодавцем та наймачем також відсутній. А тому, вищезазначена квартира самовільно зайнята відповідачами без жодних документів, які б надавали право на вселення. Відповідно до листа Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 06.06.2023 року N? 5568 в інвентаризаційні справі за адресою: [ADDRESS] відомості щодо реєстрації права власності на квартиру N? 10 відсутні. Крім того, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] за жодною особою не зареєстровано. Листом N? 2/5-1856 від 19.10.2023 року департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради повідомив про те, що згідно за наявними даними будинкової книги за адресою: [ADDRESS] склад зареєстрованих осіб становить: 1. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 10.06.2004 року по теперішній час. 2. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 27.08.2004 року по теперішній час. Згідно листа департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради N? 3/9-213 від 20.01.2023 року інформація щодо наявності у [PERSON] та [PERSON] законних підстав для вселення в квартиру [ADDRESS] відсутня. Відповідно до частини третьої статті 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У відповідачів відсутній ордер на вселення , з відповідачами не укладався договір найму жилого приміщення, а відтак відповідачі займають квартиру N? [ADDRESS] незаконно, заселившись до неї без відповідних правових підстав, а отже підлягають виселенню, відсутні докази, що вони були членом сім`ї наймача і вселились на законних підставах. Тому просили виселити без надання іншого жилого приміщення, тому що у [PERSON] , та [PERSON] відсутні законні підстави на вселення у спірну квартиру, а відтак і відсутні законні підстави користуватись спірною квартирою. Згідно листа Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради N? 15300 від 12.11.2021 року, в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про зареєстроване право власності за гр. [PERSON] та гр. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.10.2001 року, виданого ДП «Агрегат» ВАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», згідно з розпорядженням N? 1234, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу N? 335п за реєстровим N? 77-156. 19.08.2004 року відповідачами квартира, яка розташована за адресою [ADDRESS] була відчужена на підставі договору купівлі- продажу третім особам. Тому при виселенні право осіб не порушене, тому що на час реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS] - 10.06.2004 року, останній був власником іншої квартири по [ADDRESS] , а отже відповідачі на час вселення у квартиру [ADDRESS] мали житло та не потребували іншого житла. 30.04.2024 року Індустріальним районним судом відкрите провадження в справі та справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. 05.09.2024 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання відповідачів про зупинення провадження в справі. 25.10.2024 року ухвалою суду закрите підготовче провадження та призначити цивільну справу до судового розгляду . В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити в повному обсязі та покласти на відповідачів судові витрати по справі. Представник відповідачів проти задоволення позову заперечував. Просив відмовити із наступних підстав. Зазначив, що ордер на вселення у квартиру [ADDRESS] було видано [PERSON] , який доданий до матеріалів справи . Він, як відповідальний квартиронаймач надав дозвіл для реєстрації відповідача [PERSON] в спірній квартирі. Вказане підтверджується заявою для реєстрації за місцем проживання . В червні 2004 року відповідачі на підставі згоди наймача вселились в спірну квартиру, де проживають до теперішнього часу. Позивач [PERSON] здійснив реєстрацію місця проживання у цій квартирі 10 червня 2004 року, а позивач [PERSON] - [INFO] . Відповідальний квартиронаймач [PERSON] надав нотаріально посвідчену довіреність відповідачу [PERSON] , якою уповноважив його переоформити особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] , представляти його інтереси у відповідних уповноважених органах та організаціях, ЖЕК, ЖЕУ, комунальних службах та підприємствах зв`язку та подавати та одержувати будь-які документи, сплачувати належні платежі, вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності. Таким чином, відповідачі вселились в квартиру за згодою наймача в 2004 році і до теперішнього часу тривалий час проживають в квартирі. Тому їх вселення не є самовільним. Відсутність у них ордеру на вселення у спірне приміщення саме по собі не є підставою для висновку, що займане відповідачами житло зайняте самовільно і вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Відповідачі не мають іншого житла. Виселення їх без надання іншого жилого приміщення буде порушенням пункту 1 статті 8 Конвенції. Окрім того, заявив про застосування строків позовної давності. Позивачі відкрито проживають в квартирі з 2004 року. Відповідач отримав в комунальну власність будинок за адресою [ADDRESS] в 2006 році. Відповідачі відкрито користувались майном, сплачували всі комунальні платежі. В розпорядженні позивача були відомості про проживання відповідачів в спірній квартирі, але ж але ж протягом 2006 по 2024 рік позивач не пред`являв вимоги про виселення. А тому втратив право вимоги. Питання про виселення виникло лише після того як відповідачі звернулись до відповідача про реалізацію права на приватизацію житла. В приватизації житла їм було відмовлено. Це рішення позивача відповідачі оскаржили в суд і є таке , що набрало законної сили рішення про наявність у них право на приватизацію. Вислухавши сторони, дослідивши наявні в справі докази суд встановив наступні обставини. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16.10.2006 року N?3933 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлового будинку по [ADDRESS] » прийнято у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра на баланс Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району житловий будинок за адресою [ADDRESS] , про що зроблено запис в обліковій книзі N? 49ЖЮ за реєстровим N?4906-12. Із матеріалів справи встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] було прийнято у комунальну власність від Закритого акціонерного товариства «Дніпропетровська будівельна компанія «Містобудівник», на підставі листа акціонерного товариства , копія якого додана до матеріалів справи. Із тексту листа встановлено, що будинок був зданий в експлуатацію в 2000 році для сімей військовослужбовців силових відомств . Відповідно до копії ордеру на житлове приміщення №82 серії 01 від 07.09.2000 року, виданого виконавчим комітетом Індустріальної ради народних депутатів м. Дніпропетровська , ордер на вселення у квартиру [ADDRESS] було видано [PERSON] як співробітнику МВС України ( а.с.172) Листом N? 2/5-1856 від 19.10.2023 року департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради повідомив про те, що згідно за наявними даними будинкової книги за адресою: [ADDRESS] склад зареєстрованих осіб становить: 1. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 10.06.2004 року по теперішній час. 2. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 27.08.2004 року по теперішній час. Факт і дати реєстрації підтверджується також відмітками в паспортах відповідачів , Витягами з реєстру територіальної громади. Згідно листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради N? 3/9-213 від 20.01.2023 року інформація щодо наявності у [PERSON] та [PERSON] законних підстав для вселення в квартиру [ADDRESS] відсутня. Разом з тим , представником відповідача надано заяву для реєстрації місця проживання [PERSON] в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] від 10.06.2004 року. Підстава для вселення і проживання є згода наймача квартири [PERSON] на вселення [PERSON] , підтверджена його підписом. Відповідно до нотаріально оформленої довіреності від 11.06.2004 року [PERSON] , який є особою , яка отримала ордер на вселення в спірну квартиру і був її наймачем , надав [PERSON] право на переоформлення особового рахунку на квартиру та представлення його інтересів у відповідних органах та організаціях, ЖЕК, ЖЕУ, комунальних службах та підприємствах зв?язку. [PERSON] , відповідно до копії свідоцтва про шлюб є дружиною [PERSON] . В подальшому з 27.08.2004 в цьому житлі була зареєстрована і вона. Предметом позову є житлові правовідносини, які склались між власником житла та мешканцями квартири , які полягають в оспорюванні позивачем, як власником квартири, правомірності вселення та проживання в квартирі відповідачів та усунення перешкод власнику квартири в користуванні своєю власністю шляхом виселення відповідачів , які самовільно зайняли житлове приміщення , без надання іншого житлового приміщення. Зазначені правові відносини регулюються нормами ЖК та ЦК України. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За загальним правилом, передбаченим статтею 109 ЖК України, виселення з жилих приміщень без надання іншого житла не допускається. Разом з тим, положеннями ст. 116 ЖК України врегульовано підстави для виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Позивач зазначає як підставу для виселення без надання іншого жилого приміщення самоправне зайняття відповідачами спірної квартири. За нормами ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення). Перевіряючи доводи позивача про самоправне вселення відповідачів в належне позивачу приміщення суд виходить із наступних норм ЖК України, які діяли на момент виникнення правовідносин. Відповідно до частин першої та другої статті 58 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. За частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно із пунктами 69-72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток № 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Із досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що [PERSON] вселився в квартиру 10.06.2004 року за згодою наймача квартири [PERSON] який отримав право проживати в спірній квартирі на підставі ордеру на вселення і який надав свою згоду як на вселення [PERSON] в спірну квартиру так і на реєстрацію його місця проживання за зазначеною адресою. На думку суду , дії [PERSON] , який надав право на вселення відповідачу не суперечить статті 64,65 ЖК України , за змістом якої наймач вправі в установленому порядку вселити не тільки членів своєї сім`ї , а також і інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Суд вважає підтвердженням волевиявлення наймача Щербини на вселення відповідача в спірну квартиру окрім письмової згоди на реєстрацію ще і наявність нотаріально оформленої довіреності від 11.06.2004 року відповідно до якої [PERSON] , який є особою , яка отримала ордер на вселення в спірну квартиру і був її наймачем , надав [PERSON] право на переоформлення особового рахунку на квартиру та представлення його інтересів у відповідних органах та організаціях, ЖЕК, ЖЕУ, комунальних службах та підприємствах зв?язку. [PERSON] , вселилась в квартиру і була зареєстрована та проживає в квартирі з 27.08.2004 як член сім`ї наймача . Відповідачі вселилися до спірного житлового приміщення на підставі письмової згоди на реєстрацію та нотаріально оформленої довіреності до отримання позивачем права власності на житло. Протягом тривалого часу їх проживання у зазначеному помешканні, позивач, який набув право власності на спірну квартиру лише з 2006 року не оспорював та не вчиняв жодних дій спрямованих на захист порушеного справа, а до суду звернувся лише в 2024 році. Тривалий проміжок часу є вагомою підставою, яка повинна враховуватися судом під час розгляду справи. Реєстрація місця проживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] підтверджується належними доказами та незаконною не визнана, відтак у суду відсутні підстави вважати, що відповідачі незаконно вселилися чи були зареєстровані у квартирі без законних підстав. Суд бере до уваги, що відповідачі протягом тривалого часу проживають у спірній квартирі, несуть витрати на утримання цього житла, іншого житла не мають. Отже, мають достатні та триваючі зв`язки з цим місцем проживання, зазначене житлове приміщення є їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Окрім того, встановлено, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2024 року у справі № 202/21075/23, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Миру 2А», Дніпровська міська рада, про визнання права на приватизацію квартири задовольнено. За загальними правилами доказування, визначеними у статтях 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, згідно з правою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2015 року по справі № 6-1835цс15, висновок про те, що особа не має права користування спірною квартирою у зв`язку з відсутністю у неї ордера на поселення, є помилковим. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 200/18858/16-ц зазначила, що чинний ЖК УРСР не вимагає від наймача отримання іншого ордера з урахуванням природи останнього як підстави для вселення в житлове приміщення, оскільки наймач уже вселився у житлове приміщення на законній підставі і правомірно ним користується. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) суд визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Водночас, особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 760/5955/17). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно легітимну мету (виправданість втручання суспільним інтересом; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям та переслідуваною метою. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Пропорційність втручання у право відповідачів на житло, шляхом їх виселення без надання іншого житлового приміщення, з урахуванням тривалості їх проживання у спірній квартирі, починаючи з 2004 року, дає підстави для висновку про значний триваючий зв`язок з цим майном, таке втручання буде непропорційниму право на мирне володіння майном відповідачів, оскільки покладатиме на них індивідуальний та надмірний тягар, що призведе до наслідків несумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ, оскільки не буде досягнуто розумного співвідношення (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач не довів самоправне вселення відповідачів у займану квартиру. Суд вважає, що відповідачі вселилися у спірну квартиру на достатніх правових підставах, постійно проживають і зареєстровані там, відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є їхнім житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Виселення відповідачів без надання іншого житла вочевидь не є пропорційним втручанням та не відповідає праву на повагу до їх житла, гарантованому статтею 8 Конвенції. За таких підстав, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно по ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed