Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

11.08.2025 засобами поштового зв`язку «Укрпошта» до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , в якому він просить визнати недійсним договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О.І., зареєстрований у реєстрі за №266 та застосувати до спірних правовідносин правові наслідки недійсності правочину. Позов обґрунтований тим, що 28 липня 2022 року, він уклав зі своєю сестрою [PERSON] договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О.І., зареєстрований у реєстрі за №266, згідно із яким подарував на користь сестри квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира до її відчуження, перебувала у спільній сумісній власності позивача та його дружини [PERSON] , якою була надана згода на відчуження квартири, про що свідчить її заява, яка долучена до матеріалів нотаріальної справи. З дати дарування і по сьогоднішній день, у вказаній квартирі відповідач не проживає, комунальні послуги сплачує позивач самостійно. [PERSON] у фактичне володіння та користування об`єктом дарування (квартирою) не вступила. Позивач вказав, що на момент укладення вказаного договору, у нього з дружиною були певні фінансові труднощі, що зумовили їхнє прохання до [PERSON] , як близької родички, про можливість переведення на неї права власності на вище вказану квартиру, шляхом укладення договору дарування, спрямованого для збереження майна в натурі від боргових зобов`язань. Позивач зазначив, що на дату вчинення оскаржуваного правочину, у нього із відповідачем була усна домовленість про те, що після врегулювання поточних фінансових проблем, зумовлених у тому числі введенням у Україні воєнного стану, укладений Договір дарування буде припинений, а право власності повернеться до нього із дружиною. На момент укладення договору, він з відповідачем не мали наміру створення правових наслідків, адже він не мав наміру дарувати, а [PERSON] не мала наміру приймати майно і як наслідок ним володіти, користуватися та розпоряджатися. Фактично правочин носить фіктивний характер, спрямований виключно для збереження спільного майна, без наміру створення правових наслідків, що обумовлюються договором дарування. Проте, відповідач уникає вчинення дій стосовно розірвання договору дарування та фактично позбавляє його права власності на квартиру, яка йому фактично належить. Ухвалою судді від 18.08.2025 відкрито провадження у цивільній справі №607/16514/25. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 24.11.2025 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, подавши попередньо суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подавши суду заяву про визнання позову, зазначивши, що обставини викладені у позовній заяві відповідають реальним обставина справи, тому позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Ухвалою суду від 24.11.2025 відмовлено у прийнятті заяви відповідача [PERSON] про визнання позову на стадії підготовчого засідання та призначено справу до розгляду по суті. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подавши суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти задоволення позову. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши докази їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 28 липня 2022 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О.І., за яким дарувальник безоплатно передав у власність, тобто подарував обдарованій (сестрі), а обдарована приймає у власність належну дарувальнику на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно пункту 3 даного Договору, дарувальник свідчить, що квартира, яка є предметом даного договору, належить йому на праві спільної сумісної власності з дружиною [PERSON] , та відчужується за її згодою, про що нотаріусу подано заяву, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О.І., 28 липня 2022 року за реєстровим №2665, вони є повноважними власниками квартири і мають усі права щодо вільного розпорядження нею. До виниклих правовідносин, підлягають застосуванню наступні норми права. За змістом чч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України). За змістом чч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відновлення становища, яке існувало до порушення. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ЦК України). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (ч. 4 ст. 13 Конституції України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 в справі № 910/10784/16). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, на яку також посилається позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Твердження позивача про те, що спірний договір є фіктивним, оскільки був укладений для збереження майна в натурі від боргових зобов`язань, не заслуговують на увагу, оскільки порушують загальні засади цивільного судочинства з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово нагадував ознаки фіктивності правочину, вказуючи на наступне. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають іншу мету, ніж та, що передбачена правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Такий правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2019 року, розглядаючи справу № 903/439/18. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею. Вирішуючи виникли між сторонам спір суд зазначає наступне. Крім цього, суд бере до уваги той факт, що позивач в обґрунтування заявленого позову зазначає, що на момент укладення оспорюваного договору дарування, у нього із дружиною були фінансові труднощі, що зумовили їхнє прохання до [PERSON] , як близької родички, про можливість переведення на неї права власності на квартиру, шляхом укладення договору дарування, спрямованого для збереження майна в натурі від боргових зобов`язань. Отже, позивач уклав оспорюваний договір з метою уникнення звернення на квартиру [ADDRESS] , в зв`язку із фінансовими труднощами. Загальними засадами цивільного законодавства, поряд з іншими є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до положень частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ч. 6 ст. 13 ЦК України визначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Суд вважає, що позивач, укладаючи оспорюваний договір дарування, діяв недобросовісно та зловживав правом, оскільки мав намір уникнути звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , в зв`язку із невиконанням взятих на себе фінансових зобов`язань, а тому суд вважає, що позивачу слід відмовити у захисті цивільно права на підставі ч.3 ст. 16 ЦК України. Із наведених підстав, в силу вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд не приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону. У зв`язку з тим, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід віднести на рахунок позивача, відповідно до положень п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed