Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 09 грудня 2025 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування заявлених вимог позивачка послалася на те, що між нею та [PERSON] 27 червня 2024 року зареєстровано шлюб. У них є спільний син - [PERSON] , [INFO] . Після народження сина шлюб дав тріщину, сторони досить нетривалий час проживали однією сім`єю, та з березня 2025 року вирішили проживати окремо. З метою урегулювання питань щодо утримання дитини і недопущення повного усунення батька від її матеріального забезпечення, 01 квітня 2025 року між сторонами був укладений письмовий договір «Про участь у вихованні та утриманні дитини», відповідно до умов якого дитина постійно проживає разом із матір`ю, а [PERSON] зобов`язується сплачувати на утримання дитини 10 000 (десять тисяч) гривень щомісяця до 10 числа кожного місяця до досягнення дитиною повноліття. Протягом останніх 6 місяців відповідач не сплатив жодного платежу за договором, унаслідок чого утворилася заборгованість, у зв`язку з цим позивачка змушена звернутися до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором у розмірі 60 000 грн. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, та звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до позивача за первісним позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання. В обґрунтування своїх вимог відповідач за зустрічним позовом посилався на те, що як до, так і після народження дитини його ставлення до сім`ї залишалося відповідальним та стабільним, він забезпечував сім`ю матеріально, допомагав вести побут, виконував обов`язки батька та партнера. Поряд з цим, дійсно, як зазначає позивач за первісним позовом, після народження сина їх відносини досить різко погіршилися, у цей нетривалий період часу в умовах воєнного стану позивач за первісним позовом істотно змінилася. Поступово вона почала кудись на тривалий час зникати, не повідомляючи про це позивача за зустрічним позовом. Усі зазначені обставини призвели до того, що у березні 2025 року вони почали жити окремо. Розуміючи необхідність утримання та участі батька у житті дитини, а також не зрозумілу поведінку відповідача, позивач за зустрічним позовом запропонував укласти між сторонами Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, який і було підписано 01 квітня 2025 року. Виконуючи належним чином умови договору позивач сплачував грошові кошти відповідачу, та проводив час із дитиною, однак поступово даний графік розширився, виходячи із того, що вона почала просити його залишити сина на ночівлю, або ж забрати на усі вихідні, при цьому навіть не телефонуючи і не запитуючи про стан дитини, і так, з липня місяця син на постійній основі проживає із позивачем, на якого лягли усі функції догляду, виховання, забезпечення харчуванням, лікуванням, побутом та безпекою дитини, в результаті чого з липня місяця 2025 року він перестав сплачувати грошові кошти на утримання сина, оскільки згідно Договору про участь у вихованні та утриманні, дана обставина мала місце, коли син проживав із матір`ю. Відповідачка не проявляла сталого батьківського інтересу до дитини, не забезпечувала її потреби, не виявляла ініціативи та участі в житті дитини, та покинула країну, зазначивши позивачу за зустрічним позовом, що не може більше тут знаходитись і їй потрібно влаштовувати своє життя. Вважає, що факт її звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості, суперечить інтересам дитини, оскільки є очевидним, що позивач за первісним позовом діє виключно у власних інтересах, можливо з метою отримання грошових коштів, на які проживатиме перший час за кордоном. Таким чином, вбачається, що подальше подружнє життя просто неможливе, а тому заявляє позовну вимогу про розірвання шлюбу, та, враховуючи ту обставину, що він самостійно утримує та виховує сина, щоб вирішити дане питання однозначно, просить встановити дані обставини у судовому порядку. 24 грудня 2025 року зазначені позови ухвалою суду були об`єднані в одне провадження. Позивачка за первісним позовом, вона ж відповідачка за зустрічним позовом в судове засідання для розгляду справи по суті не з`явилася, надала пояснення на зустрічну позовну заяву, у яких зазначила, що враховуючи обстановку у країні, а саме у зв`язку із введенням на території України воєнного стану та небезпеки перебування у Дніпропетровській області вона вирішила виїхати за її межі у більш безпечне місце, однак, оскільки було невідомо, що її там очікує, на перший час вирішила сина залишити із батьком, який наразі проживає з дитиною удвох, займається його вихованням, забезпечує усім необхідним для повноцінного та комфортного життя, у повному обсязі утримує дитину. Поряд з цим, вона має намір забрати дитину для проживання із нею, коли облаштується на новому місці. Також не заперечувала з приводу розірвання шлюбу, оскільки відновити стосунки неможливо, вона не має наміру повертатися у сім`ю, а щодо задоволення решти позовних вимог заперечувала, оскільки дана обставина має тимчасовий характер. Свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, в задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити. Справу просила розглядати за її відсутності. Відповідач за первісним позовом, він же позивач за зустрічним позовом у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги за первісним позовом не визнав, позовні вимоги за зустрічним позовом просив задовольнити. Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надала до суду пояснення, де зазначено, що між матір`ю та батьком дитини було укладено договір про сплату коштів на утримання дитини, відповідно до якого батько зобов`язувався щомісячно перераховувати грошові кошти матері дитини на її утримання. Як встановлено Службою у справах дітей, батько дитини належним чином та регулярно виконував умови зазначеного договору і сплачував кошти на утримання дитини протягом періоду, коли дитина фактично проживала разом із матір`ю. Разом з тим, починаючи з липня 2025 року, дитина фактично та постійно проживає разом із батьком, який забезпечує її повне матеріальне утримання, виховання, догляд та задоволення щоденних потреб. З цього часу батько самостійно несе всі витрати, пов`язані з утриманням дитини. У зв`язку з фактичним проживанням дитини з батьком та перебуванням дитини на його повному утриманні, батько припинив перерахування грошових коштів матері за договором, оскільки відсутні правові та фактичні підстави для сплати аліментів особі, з якою дитина не проживає і яка не несе витрат на її утримання. Службою у справах дітей також встановлено, що мати дитини виїхала за кордон, на телефонні дзвінки та офіційні звернення служби не відповідає, участі у вирішенні питань утримання, виховання та забезпечення потреб дитини фактично не бере. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтями 181, 182 СК України, аліменти стягуються з того з батьків, хто не проживає з дитиною та не бере участі в її утриманні. Відповідно до статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Крім того, згідно зі статтею 3 Конвенції ООН про права дитини та статтею 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дитини першочергово мають враховуватися найкращі інтереси дитини. З урахуванням викладеного, Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області вважає, що стягнення аліментів або заборгованості по аліментах з батька на користь матері за період фактичного проживання дитини з батьком суперечить інтересам дитини, оскільки: батько фактично та повністю утримує дитину; мати не здійснює витрат на утримання дитини; сплата коштів матері не спрямована на забезпечення потреб дитини та не відповідає її реальному становищу. У зв`язку з цим служба у справах дітей підтримує зустрічний позов батька дитини та вважає вимоги матері про стягнення аліментів (заборгованості по аліментах) необґрунтованими і такими, що не відповідають найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 червня 2024 року між сторонами було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис №№443. Шлюб зареєстровано Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , (Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] ) зареєстроване Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, відповідний актовий запис №49. 01 квітня 2025 року, між позивачкою та відповідачем було укладено письмову цивільно-правову угоду (в подальшому - договір), у якій сторони добровільно визначили взаємні зобов`язання та гарантії матеріального характеру, пов`язані із забезпеченням належних умов життя для їх спільної дитини. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався щомісячно, до 10 числа кожного місяця, сплачувати позивачу грошові кошти у розмірі 10 000 гривень для забезпечення побуту, виховання та розвитку дитини, до досягнення дитиною повноліття. Угоду укладено у простій письмовій формі, з дотриманням усіх істотних умов цивільного договору (сторони, предмет, обсяг, строк та волевиявлення). Як вбачається із копій розписок від 03.04.2025 року, 05.05.2025 року та 09.06.2025 року [PERSON] надавав [PERSON] грошові кошти згідно укладеного між ними договору. Однак на теперішній час, обставини взаємовідносин між сторонами суттєво змінилися. Згідно копії закордонного паспорта [PERSON] вона 09 грудня 2025 року виїхала за межі України, що, у свою чергу, підтверджується скриншотами переписки сторін. Із письмових пояснень свідка [PERSON] вбачається, що сторони проживали разом досить недовго, після народження дитини [PERSON] стала якоюсь замкнутою, не бажала спілкуватися та кудись виходити на прогулянки, що він помічав особисто, коли бував у них у гостях, або ж вони із [PERSON] виходили на прогулянку із дитиною, вона відмовлялася йти з ними. У подальшому йому стало відомо, що вони почали проживати окремо, і зі слів [PERSON] з літа 2025 року він проживає із дитиною удвох, а мати взагалі виїхала за межі України. У письмових поясненнях свідок [PERSON] зазначила, що дійсно, дитина - [PERSON] , [INFO] , знаходиться на утриманні батька, який самостійно його виховує, оскільки матір дитини, після їх фактичного припинення відносин лише декілька місяців дитина проживала із нею, у подальшому син постійно почав перебувати із [PERSON] . Вона жодного разу не бачила з того часу [PERSON] за адресою мешкання [PERSON] , куди часто приходить, аби допомагати із онуком, щоб [PERSON] міг займатися покупками, приготуванням та прибиранням. Вона неодноразово намагалася зв`язатися із [PERSON] з приводу даної ситуації, однак остання не бажає спілкуватися ні з [PERSON] , ні з нею та її чоловіком. Свідок [PERSON] у своїх письмових поясненнях зазначила, що дійсно, після народження дитини у позивача за первісним позовом відбулися зміни у поведінці та відношенні, як до дитини, так і до чоловіка та інших родичів, вона відсторонилася та не бажає підтримувати постійний зв`язок. [PERSON] їй повідомила, що втомилася від такого життя та їй потрібен час, щоб зрозуміти чого вона бажає, повертатися до родини своєї не планує. Таким чином, свідок підтверджує, що [PERSON] самостійно виховує та утримає сина. Із Акту обстеження умов проживання, проведеного Службою у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району від 15 січня 2026 року, вбачається, що [PERSON] проживає удвох зі своїм сином [PERSON] , [INFO] . Для дитини створені усі необхідні умови для проживання, вона забезпечена одягом та харчуванням згідно віку, між батьком та дитиною теплі дружні стосунки, батько повністю взяв на себе утримання дитини до догляд за нею, створив усі необхідні умови для її проживання. На підставі поданих суду доказів, суд приходить до висновку, що факт проживання дитини з батьком, утримання та самостійного виховання батьком дитини повністю підтверджується наданими доказами, в той час як мати дитини їх покинула та проживає за кордоном. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що дитина сторін на теперішній час проживає з батьком, а позивачка за первісним позовом, вона ж відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] , як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не займається її розвитком, не утримує дитину, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Надаючи оцінку встановленим фактам, та аналізуючи доводи сторін, суд виходить з того, що статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.). Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Верховний Суд у численних рішеннях (у тому числі: постанова від 30.10.2019 у справі № 352/2324/17, постанова від 04.08.2021 у справі № 654/4307/19, огляди практики КЦС ВС щодо визначення місця проживання дитини) наголошує, що при вирішенні питання про місце проживання дитини ключовими є: збереження стабільності оточення дитини (місця проживання, кола спілкування, звичного режиму), урахування того, з ким дитина фактично проживала до виникнення спору, спроможність кожного з батьків забезпечити належні умови для виховання. У цих рішеннях Верховний Суд фактично виходить із того, що якщо дитина тривалий час фактично проживає з одним із батьків, адаптована до цього середовища, почувається в безпеці, а інший із батьків не доводить наявність серйозних негативних факторів для дитини - немає підстав змінювати це середовище. Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Разом з тим, частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Відповідно до ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 р. прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Від встановлення даного юридичного факту залежить виникнення та можливість безперешкодної реалізації особистих прав. Встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні і догляді потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав позивача як батька. У вказаній справі позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Так, у ст. 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (ч. 4,5 ст. 19 СК України) . Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч.1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22. Позивач за зустрічним позовом повністю утримує дитину та опікується її інтересами та потребами, особисто займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини без участі матері. Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає. Також судом встановлено, що сторони вважають, що збереження сім`ї та подальші шлюбні відносини між ними неможливі, збереження сім`ї на паритетних засадах неможливо, а взаємні почуття любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, які складають морально-правову основу шлюбу відсутні. Спільне господарство між сторонами не ведеться, спорів про розділ спільного нажитого майна немає. Аналізуючи встановлені обставини, суд виходить з того, що відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). В даному випадку, оскільки обидві сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, набрало законної сили. Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Також суд звертає увагу на те, що з наданих доказів не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що дитина на час розгляду справи вже тривалий час проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує сина без участі матері, такі умови вже існували на час звернення до суду як з первісним позовом, так і з зустріним позовом, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою. Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст.33 Конституції України. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. При цьому під місцем проживання слід розуміти будь-яке житло, в якому постійно або тимчасово є змога проживати. Питання визначення місця проживання дитини, має дещо ширше розуміння ніж просто визначення місця проживання дитини як конкретної адреси. Мова у таких спорах йде про те, з ким з батьків буде проживати в подальшому дитина з точки зору здійснення безпосереднього щоденного догляду та виховання. Сімейне законодавство регламентує рівність прав і обов`язків батька та матері щодо дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Вказана домовленість може бути досягнута усно, або закріплена письмово шляхом укладення відповідного договору. Якщо сторони не можуть між собою дійти згоди щодо місця проживання дитини, допомогти у вирішенні зазначеного питання мають органи опіки та піклування. Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з нею, у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до переконання, що у первісному позові слід відмовити, зустрічну позовну заяву слід задовольнити. Щодо відмови у задоволенні первісного позову суд виходив із наступного. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б йо го на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Таким чином, у даному випадку наявна істотна зміна умов договору, оскільки на момент підписання грошові кошти повинні були сплачуватися на утримання дитини, яка проживає із матір`ю, а фактично наразі склалася обставина того, що з липня 2026 року дитина проживає із батьком, що встановлено у ході розгляду справи, а тому стягнення заборгованості з відповідача суперечитиме інтересам дитини та правовій природі договорів. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч.1ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. На підставі викладеного,

Outcome: approved