Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Чигрик І.А., звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування по закону на 1/6 частку у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , яка належала її батьку [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . До складу спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] , увійшла 1/6 житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вищевказаний будинок знаходиться на земельній ділянці розміром 0,06 га, цільове призначення - для обслуговування житлового та господарських споруд, яку було передано [PERSON] у приватну власність на підставі рішення виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області від 26.11.2003 № 69. Державний акт [PERSON] отримати не встиг. Вказує, що позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON] , звернувшись у встановлений законом шестимісячний строк із відповідною заявою до нотаріуса. На підставі її заяви була заведена спадкова справа № 251/2015. Окрім того позивач фактично прийняла спадщину після смерті батька, оскільки на момент його смерті постійно проживала разом із спадкодавцем. Мати позивача [PERSON] , яка доводилась дружиною спадкодавцю [PERSON] , звернулась до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини. Таким чином, окрім позивача спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає. [PERSON] , є єдиною спадкоємицею першої черги спадкування, яка прийняла спадщину після [PERSON] 05 листопада 2025 року позивач звернулась до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частку у праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак постановою нотаріуса Смілянської державної нотаріальної контори № 1821 /02-31 від 08.11.2025 їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частку у праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа та реєстрації права власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна. Зареєструвати право власності за спадкодавцем [PERSON] на 1/6 частку у праві власності на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрі України від 25.12.2015 № 1127 (надалі - Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно), у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (надалі - ДРРП) не вдалося. Так, державним реєстратором було відмовлено у реєстрації права власності у зв`язку з наявністю в ДРРП інформації про реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/2 частку у праві власності на вищевказаний будинок, що не надало йому можливості визначити частку у праві власності. Право власності на 1/2 частку у праві власності на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.02.2010 року, реєстраційний номер майна 29672559. Водночас вищевказаний запис не містить інформації про правовстановлюючі документи, на підставі яких було зареєстровано право власності. Представник позивача також зазначає, що підстави набуття права власності [PERSON] на 1/6 та на 2/6 частки у праві власності на вказане домоволодіння є різними. Зокрема 1/6 частка у праві власності на вищевказаний будинок належить спадкодавцю [PERSON] як спадкоємцю [PERSON] , спадщину після якого він прийняв, проте не встиг оформити. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, оскільки [PERSON] за життя так і не оформив своїх спадкових прав та не отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті свого батька [PERSON] , а державний реєстратор відмовив у реєстрації права власності на 1/6 частку у праві власності на будинок, позивач змушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності на 1/6 частку у праві власності на вищевказаний житловий будинок. Питання щодо визнання права власності на 2/6 у праві власності на означений будинок буде вирішуватися окремо, в іншому позові з іншими позовними вимогами, оскільки має інші правові підстави. Враховуючи вищезазначене, у Позивача виникла необхідність звернення до суду із заявою про визнання права власності в порядку спадкування на 1/6 житлового будинку та про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки та реєстрації права власності, оскільки у неї відсутня можливість реалізувати свої спадкові права у позасудовому порядку. Ухвалою судді від 27 листопада 2025 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив. Окрім того, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, а саме витребувано у Смілянської державної нотаріальної контори копію спадкової справи за № 251/2015, заведеної 29 квітня 2015 року після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та витребувано у Черкаського обласного державного нотаріального архіву копію спадкової справи за № 270, заведеної 29 жовтня 1986 року після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Правом на подачу відзиву відповідач не скористався. 21 січня 2026 року в підготовче судове засідання позивач не з`явилася, однак її представник адвокат Чигрик І.А. в підготовчому судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференцзв`язку позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача Чмут Т.І. в підготовчому судовому засіданні позов визнала повністю та зазначила про відсутність заперечень проти задоволення позову. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення по справі. Заслухавши доводи учасників розгляду справи, зважаючи на визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. У відповідності з ч.1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видане 13 листопада 2014 року виконавчим комітетом Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області (а.с.15). Позивач є донькою [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по Смілянському району Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області 15 серпня 2008 року (а.с.14). Прізвище позивача було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » у результаті реєстрації шлюбу, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 06.02.2015 № 00015016247 (а.с.13). Згідно виписки з погосподарської книги Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області за 2021 2025 роки, виданої старостою Костянтинівського старостинського округу Балаклеївської сільської ради за № 136 від 29 травня 2025 року вбачається, що 1/6 частина домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] , який помер [INFO] . Окрім того власником 1/2 частини вказаного домоволодіння є [PERSON] , 1958 року народження (номер об`єкта по господарського обліку ПГО № 2211-1, № 2212-1) (а.с. 29). У статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] заповіту не складав, а тому спадкування належного йому майна повинно відбуватися за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Як передбачено ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Стаття 1270 ЦК України визначено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з копії спадкової справи № 2518/2015, направленої на виконання ухвали суду про витребування доказів Смілянською державною нотаріальною конторою, яка надійшла до суду 24 грудня 2025 року, вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] до Смілянської державної нотаріальної контори 29 квітня 2015 року із заявою про прийняття спадщини звернулася його донька [PERSON] , на підставі поданої заяви була заведена спадкова справа № 2518/2015. Окрім того, 29 квітня 2015 року до Смілянської державної нотаріальної контори звернулась дружина спадкодавця [PERSON] - [PERSON] із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.62, 63). Згідно з інформацією, зазначеною у довідці виконкому Костянтинівської сільської ради № 685 від 14.04.2015 року на день відкриття спадщини разом з [PERSON] проживали: дружина [PERSON] ; дочка [PERSON] ; зять [PERSON] ; внук [PERSON] (а.с. 65). Відтак, суд прийшов до висновку, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги по закону після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , так як є донькою останнього та прийняла спадщину, шляхом звернення у встановлений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Водночас, згідно постанови нотаріуса Смілянської державної нотаріальної контори Зайцевої О.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 листопада 2025 року №1821, розглянувши заяву [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/6 частку домоволодіння [ADDRESS] , нотаріусом зазначено, що вказана нотаріальна дія не може бути вчинена з підстав того, що із матеріалів спадкової справи не вбачається доведеність факту реєстрації права власності за спадкодавцем [PERSON] на 1/6 частину вказаного домоволодіння як об`єкт цивільного права та правовстановлюючий документ на нього відсутній. Відтак, за вказаних обставин неможливо видати свідоцтво про право на спадщину на вказане спадкове майно (а.с. 18,76). Так, відповідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину, згідно підпункту 4.12 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за №296/5 (надалі - Порядок), свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. У відповідності до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на житловий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56 передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. З письмових доказів наявних в матеріалах справи, вбачається що спадкодавець [PERSON] набув право власності на 1/6 частку домоволодіння [ADDRESS] . Інших доказів на спростування факту належності спадкодавцю [PERSON] вказаної частки у праві власності на означене домоволодіння матеріали справи не містять. Водночас, зареєструвати право власності за спадкодавцем [PERSON] на 1/6 частку у праві власності на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрі України від 25.12.2015 № 1127 (надалі - Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно), у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (надалі - ДРРП) не вбачається можливим. Так, державним реєстратором було відмовлено у реєстрації права власності у зв`язку з наявністю в ДРРП інформації про реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/2 частку у праві власності на вищевказаний будинок, що не надало йому можливості визначити частку у праві власності (а.с.37). Право власності на 1/2 частку у праві власності на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.02.2010 року, реєстраційний номер майна 29672559. Водночас вищевказаний запис не містить інформації про правовстановлюючі документи, на підставі яких було зареєстровано право власності (а.с.23). Таким чином, відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно (1/6 частку у праві власності на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) та державної реєстрації права власності на нього позбавляє права спадкоємця [PERSON] оформити спадщину у нотаріуса після смерті [INFO] її батька [PERSON] , відтак її звернення до суду з даним позовом є правомірним та обґрунтованим. Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті свого батька [PERSON] , однак у вчиненні вказаної нотаріальної дії їй відмовлено, оскільки нею не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно померлого. Статтею 392 ЦК України визначено, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З матеріалів справи вбачається, що відповідач визнав позов та не заперечує проти його задоволення, за таких обставин суд вважає, його таким, що ґрунтується на вимогах закону, відтак підлягає до задоволення, а невизнане право позивача захисту в судовому порядку, шляхом визнання права власності на спадкове майно. Враховуючи визнання позову відповідачем та норми ч.3 ст.200 ЦПК України, згідно якої за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд знаходить можливим розглянути справу по суті та ухвалює рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, оскільки визнання позову відповідачем не порушує прав третіх осіб. На стягненні із відповідача понесених судових витрат позивач не наполягала. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved