Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Позивач, Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго», через свого представника - Школяра Данила Олександровича, звернулося до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за послуги з централізованого опалення, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача основний борг за послуги з централізованого опалення в сумі 17 175,51 грн. та 2 531,97 грн. - суми, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 1 048,56 грн. - три відсотки річних, а також 3028,00 грн. витрати по сплаті судового збору. Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що згідно з рішенням Миколаївської міської ради №1078 від 26.05.2006р. ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» з 01.06.2006 року визнано виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а також проведення розрахунків із населенням та бюджетними організаціями міста. В опалювальні періоди з 2015-2016 по 2019-2020рр. позивач здійснював постачання теплової енергії до житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується нарядами на підключення до централізованої системи опалення, наказами про початок та закінчення опалювального періоду на підставі рішень Виконавчого комітету Миколаївської Міської Ради, розпорядженнями міського голови та рішеннями Виконавчого комітету Миколаївської Міської Ради про початок та закінчення опалювального сезону. Вказав, що в період заявлених позовних вимог, а саме з 01.10.2015 року по 31.12.2019 року, згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади міста Миколаєва №6.1102-512838-2025 станом на 04.06.2025 року за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] . Вказаний об`єкт розташований в житловому будинку, де система опалення є єдиною, а теплова енергія подавалася в опалювальні періоди з 2015-2016 по 2019-2020рр., отже, в умовах єдиної системи централізованого опалення подача теплоносія до системи теплоспоживання будівлі забезпечує опалення всіх її приміщень, теплове обладнання яких підключено до системи централізованого опалення. Враховуючи, що теплове обладнання вищезазначеного нерухомого майна підключено до системи централізованого опалення будинку, то Відповідачі фактично є споживачами тепла в вищезазначених опалювальних періодах. Внаслідок невиконання Відповідачем - боржником зобов`язання по сплаті за послуги з централізованого опалення, виникла заборгованість за період з 01.10.2015р. по 31.12.2019р., яка складає 17 175,51 грн. За періоди з 01.11.2015р. по 31.12.2019р., Відповідачу нараховано 2 531,97 грн. - сума, на яку підлягає збільшення боргу з урахуванням індексу інфляції, а також за період з 01.11.2015р. по 31.12.2019р, Відповідачу нараховано 1 048,56 грн. - три відсотки річних, що разом з основною сумою боргу становить 20 756,04 грн. Представник позивача зазначив, фактичним доказом постачання теплової енергії на об`єкт споживачів є накази про початок та закінчення опалювального періоду на підставі рішень Виконавчого комітету Миколаївської Міської Ради про закінчення опалювального сезону, розпорядження міського голови та рішення Виконавчого комітету Миколаївської Міської Ради про початок та закінчення опалювального сезону. Пояснив, що згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 (у редакції, чинній на момент існування правовідносин) «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» споживач зобов`язаний: оплачувати послуги в установлені договором строки, дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню у встановлених законом та договором розмірі. Згідно з п. 3 ст. 30 Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 (у редакції, чинній на момент існування правовідносин) споживач зобов`язаний дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент існування правовідносин) від 24.06.2004р. споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Аналогічна позиція зазначена в п.1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги від 09.11.2017 р. індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Відповідно ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.2005р. основними обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Підприємством приймалися всі заходи, щодо пропонування споживачам укласти Договори про надання населенню послуг з централізованого опалення та підігріву питної води, шляхом оголошень в засобах масової інформації, розповсюдження листів з пропозиціями укладення договору, доставки проектів договорів в квартири абонентів. У зв`язку з порушенням боржниками обов`язку щодо укладання договору про надання населенню послуг з централізованого опалення з постачальником послуги та неодноразовим ухиленням від його підписання, на період заявлених позовних вимог будь-яких укладених письмових договорів між ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» та відповідачами (як споживачами) не існувало, але обов`язок сплачувати вартість послуги з централізованого опалення випливає з самого факту користування цією послугою. Посилаючись на вказані обставини, а також те, що відповідачі у добровільному порядку не сплачують за надані комунальні послуги, позивач був змушений звернутися в суд з даним позовом. Ухвалою суду від 10.10.2025 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) сторін. Ухвала суду була невідкладно направлена сторонам по справі, а також відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачу. В судове засідання, призначене на 20.01.2026 року, сторони не з`явилися. Представник позивача, повідомлений своєчасно та належним чином, у судове засідання не з`явився. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, відзив на позовну заяву не подав, про причини неявки суд не повідомив. У поштових повідомленнях від 03.11.2025 року та 22.01.2026 року листоношею проставлена відмітка про відсутність відповідача за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280, ст. 281 ЦПК України провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. На підставі рішення Миколаївської міської ради №1078 від 26.05.2006р. ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» з 01.06.2006 року визнано виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а також проведення розрахунків із населенням та бюджетними організаціями міста. В опалювальні періоди з 2015-2016 по 2019-2020рр. позивач здійснював постачання теплової енергії до житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується нарядами на підключення до централізованої системи опалення, наказами про початок та закінчення опалювального періоду на підставі рішень Виконавчого комітету Миколаївської Міської Ради, розпорядженнями міського голови та рішеннями Виконавчого комітету Миколаївської Міської Ради про початок та закінчення опалювального сезону. В період заявлених позовних вимог, а саме з 01.10.2015р. по 31.12.2019р., згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Миколаєва №6.1102-512838-2025 від 29.09.2025р. станом на 04.06.2025р. за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований: [PERSON] . Положеннями статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України, згідно з якою власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 67 Житлового Кодексу Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться окрім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 68 Житлового Кодексу Української РСР, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Постановою КМУ №630 від 21.07.2005 р. визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати надані послуги, дотримуватись вимог законодавства та у разі прострочення сплачувати пеню. Факт постачання теплової енергії підтверджується наказами та рішеннями виконавчого комітету Миколаївської міської ради про початок і закінчення опалювальних сезонів. Будинок, у якому розташована спірна квартира, має єдину систему централізованого опалення, тому теплова енергія подавалась у всі квартири, підключені до мережі, в тому числі до квартири відповідача. Згідно з п. 3 ст. 30 Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 (у редакції, чинній на момент існування правовідносин) споживач зобов`язаний дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент існування правовідносин) від 24.06.2004р. споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Аналогічна позиція зазначена в п.1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги від 09.11.2017 р. індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Відповідно ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.2005р. основними обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Підприємством приймалися всі заходи, щодо пропонування споживачам укласти Договори про надання населенню послуг з централізованого опалення та підігріву питної води, шляхом оголошень в засобах масової інформації, розповсюдження листів з пропозиціями укладення договору, доставки проектів договорів в квартири абонентів. У зв`язку з порушенням боржниками обов`язку щодо укладання договору про надання населенню послуг з централізованого опалення з постачальником послуги та неодноразовим ухиленням від його підписання, на період заявлених позовних вимог будь-яких укладених письмових договорів між ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» та відповідачами (як споживачами) не існувало, але обов`язок сплачувати вартість послуги з централізованого опалення випливає з самого факту користування цією послугою. Статтею 11 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з дій осіб, які породжують цивільні права та обов`язки. Обов`язок сплатити вартість спожитої теплової енергії випливає з самого факту користування тепловою енергією. Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20.09.2018 р. у справі №751/3840/15-ц, підтверджує обов`язок споживачів оплачувати фактично спожиті житлово-комунальні послуги. Згідно зі п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідач є фактичним користувачем послуг, які надаються позивачем. Доказів у протилежне суду не надано. Внаслідок невиконання Відповідачем - боржником зобов`язання по сплаті за послуги з централізованого опалення, виникла заборгованість за період з 01.10.2015р. по 31.12.2019р., яка складає 17 175,51 грн. Окрім того, за періоди з 01.11.2015р. по 31.12.2019р., Відповідачу нараховано 2 531,97 грн. - сума, на яку підлягає збільшення боргу з урахуванням індексу інфляції, а також за період з 01.11.2015р. по 31.12.2019р, Відповідачу нараховано 1 048,56 грн. - три відсотки річних, що разом з основною сумою боргу становить 20 756,04 грн. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положення ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц). Як зазначив Верховний Суд України у правовій позиції, викладеній від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, положення, передбачене пунктом 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Положеннями ст. 610 та 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Згідно з статтею 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3028,00 грн. Відповідно до ч. 5ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення».

Outcome: approved