Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

ТОВ "Фінпром Маркет" звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за Договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 75624726 від 14.07.2021 року у розмірі 37 218,10 грн., з яких: 11 050,00 грн. - сума заборгованості за основою сумою боргу, 26 168,10 грн. - сума заборгованості за процентами, а також судові витрати, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивач на підставі Договору факторингу № 2112 від 21.12.2021 та Договору факторингу № 310323-ФК від 31.03.2023 року є новим кредитором за вказаним електронним кредитним договором, за якими у [PERSON] виникла заборгованість. Ухвалою суду від 02.09.2025 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб і надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) осіб. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 03.11.2025 року справу переведено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» в судове засідання не з`явився, надав суду письмові пояснення, зі змісту яких встановлено, що представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задоволити. Вважає доводи сторони відповідача безпідставними. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Покоєвич А. О. надав суду письмові пояснення та заперечення. Зі змісту пояснень вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та заперечує щодо задоволення позову в повному обсязі. Представник відповідача зазначає, що позивачем не надано належного підтвердження переходу права вимоги за Договором Факторингу № 2112 від 21.12.2021 між ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ», відсутня платіжна інструкція, що свідчила б про сплату ціни продажу та виконання Фактором своїх обов`язків за Договором факторингу. У зв`язку з цим немає підтвердження, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» сплатило ціну продажу за перехід до нього права вимоги. Наступні сплати ціни продажу за перехід права вимоги до ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» вважаються недійсними без підтвердження первісного переходу прав. Тому представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 08 грудня 2025 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області витребувано у ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" документи, що підтверджують сплату коштів ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» за Договором факторингу № 2112 від 21.12.2021 року, а також докази повідомлення боржника про відступлення права вимоги. 16.12.2025 року від ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до суду надійшла заява про виконання ухвали суду де зазначено, що повідомлення про відступлення права вимоги згідно договору факторингу надсилає ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ». Станом на день розгляду справи вимоги ухвали суду від 08.12.2025 року, щодо підтвердження сплати коштів не виконані, витребувані докази суду не надані. Позивач ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» в свою чергу отримав ухвалу суду від 08 грудня 2025 року в системі Електронний суд 10.12.2025 року і був ознайомлений з нею та не був обмежений в праві подати наявні у нього докази суду, однак жодних заяв на виконання від нього не надходило. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 14 липня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] , був укладений договір позики №75624726 за умовами якого кредитодавець надає позичальнику кредит у загальній сумі 11 050,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі. Вказаним договором сторони домовилися про строк кредитування, порядок повернення коштів та нарахування відсотків за користування кредитом. На підтвердження надання відповідачу кредитних коштів суду надано копію платіжного доручення №2c1be730-931c-403f-b775-a2dbc8bad4c3. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Із дослідженого судом кредитного договору № 75624726 від 14.07.2021 року встановлено, що його укладено в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та їх змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документа, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину, воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 цього Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, зазначеним під час реєстрації у системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З урахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис»; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису або іншого аналога) за письмовою згодою сторін. Як було встановлено судом, кредитний договір №75624726 від 14.07.2021 року укладено в електронній формі, що відповідає приписам статті 207 ЦК України із застосуванням Закону України «Про електронну комерцію» та підписано сторонами. Звертаючись до суду із вказаним позовом, ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» зазначило, що право вимоги до [PERSON] за договором позики перейшло до товариства на підставі договорів факторингу. Судом встановлено, що 21 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» (фактор) укладено договір факторингу №2112. Предметом договору факторингу №2112 є відступлення прав вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. 31 березня 2023 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» укладено договір факторингу №310323-ФМ, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Розглядаючи наведені представником відповідача доводи, суд виходить із наступного. Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012). В матеріалах справи відсутні платіжні доручення або інші фінансові документи, які б підтверджували факт сплати ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» на користь ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» ціни продажу прав вимоги за Договором факторингу № 2112 від 21.12.2021 року. Ухвалою суду від 08.12.2025 року було зобов`язано Позивача надати докази на підтвердження оплати за договорами факторингу, однак вимоги ухвали суду не виконані, відповідні фінансові документи (платіжні доручення) суду не надані. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77- 5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Оскільки суду не надано доказів належного виконання умов первісного договору факторингу (оплати прав вимоги), Позивачем не доведено правомірність набуття права вимоги попереднім кредитором. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить (або набуття якого не підтверджено належними доказами), у правовідносинах відсутній уповноважений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Суд нагадує, що відповідно до загальних засад доказування, закріплених у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України та узгоджених із практикою Європейського суду з прав людини, тягар доказування покладається на сторону, яка посилається на певні обставини як на підставу своїх вимог або заперечень (принцип «affirmanti incumbit probatio» хто стверджує, той і доводить). У справах про стягнення заборгованості обов`язок доведення наявності боргу, а також належності та обсягу права вимоги покладається саме на позивача як кредитора. Ненадання відповідних доказів, зокрема після винесення судом ухвали про витребування доказів, свідчить про недоведеність заявлених позовних вимог. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Трофимчук проти України» (Trofimchuk v. Ukraine, № 4241/03, рішення від 28 жовтня 2010 року) зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення, це не означає необхідності надання детальної відповіді на кожен довід сторін. Водночас суд зобов`язаний надати оцінку тим аргументам, які є істотними та мають вирішальне значення для правильного вирішення справи. Аргумент відповідача щодо відсутності доказів оплати за договором факторингу, а отже відсутності належного переходу права вимоги до позивача, є ключовим для вирішення даного спору. З метою забезпечення принципів змагальності та права на справедливий суд судом було витребувано відповідні докази. Однак позивач не надав доказів здійснення оплати за договором факторингу, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити факт законного набуття позивачем права вимоги за спірним зобов`язанням. «Суд нагадує, що принцип змагальності судочинства, який є складовою права на справедливий суд (стаття 6 Конвенції), передбачає, що тягар доказування обґрунтованості вимог покладається саме на позивача. Європейський суд з прав людини у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, № 7460/03, рішення від 15 травня 2008 року) наголосив, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду вимагає, щоб кожній стороні надавалась розумна можливість представляти справу за таких умов, які не ставлять цю сторону у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Покладання на відповідача обов`язку доводити відсутність у позивача права вимоги (за умови ненадання самим позивачем доказів набуття такого права) порушило б цей баланс. Саме кредитор зобов`язаний надати суду переконливі докази того, що він є належним власником права вимоги, перш ніж вимагати виконання зобов`язання від боржника.» Суд також бере до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою особа, яка скаржиться на порушення свого права на власність (або майнових інтересів), повинна насамперед довести, що таке право у неї дійсно існувало. Зокрема, у справах «Пішторова проти Чеської Республіки» (Pistorova v. the Czech Republic, рішення від 26 жовтня 2004 року, § 38 73578/01) ЄСПЛ наголосив, що ідентифікація прав власності та їх присвоєння належить насамперед національній правовій системі, і саме заявник (позивач) зобов`язаний встановити точний характер права в національному законодавстві та довести своє право на його використання. Оскільки позивач не надав належних доказів оплати за договором факторингу, що є обов`язковою умовою для переходу прав кредитора за національним законодавством, він не виконав свого обов`язку довести існування самого права, про захист якого він просить. Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що позивач є законним власником права вимоги до відповідача. Розглянувши доводи сторін та давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» не набуло у визначеному законом порядку право вимоги за договором позики №75624726 від 14 липня 2021 року, оскільки позивачем не надано доказів реальності операцій з відступлення права вимоги (доказів розрахунків) між попередніми кредиторами, що було витребувано ухвалою суду, а отже, позивач не є правонаступником у даних кредитних правовідносинах, а тому у нього відсутнє право вимоги до [PERSON] про стягнення на його користь заборгованості за кредитним договором. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed