Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

27 листопада 2025 року [PERSON] , через свого представника, звернувся до суду із позовною заявою до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області із вимогами про визнання права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач, на підставі біржового контракту (договору купівлі продажу) № 81 від 27 серпня 1998 року, який зареєстрований в Регіональній товарній біржі «Время» 27 серпня 1998 року в реєстрі № 1 під номером 81, є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] . Вказано, що реєстрація права власності на дану квартиру підтверджується відміткою Державного комунального підприємства «Архітектурно планувальне, земельно кадастрове бюро «Бюро технічної інвентаризації м. Вугледар» на біржовому контракті за реєстраційним номером 754 від 27 серпня 1998 року. Водночас, право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказану квартиру позивачем не зареєстровано. Разом з цим, зазначено, що згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, територія м. Вугледара Вугледарської міської територіальної громади Волноваського району Донецької області, з 24 лютого 2022 року по 30 вересень 2024 року віднесена до територій, де велись активні бойові дії, а з 01жовтня 2024 року по теперішній - тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Вказано, що з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, позивач вимушений був покинути місце свого постійного проживання, залишити все своє майно та переїхати до Кіровоградської області в м. Світловодськ. Вказано, що оскільки право власності позивача на спірну квартиру не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то він звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпропетровської області, з метою проведення державної реєстрації прав власності на вказану квартиру. Натомість, рішенням державного реєстратора № 81577612 від 29 жовтня 2025 року йому було відмовлено в проведенні реєстраційних дій щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру, у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття речових прав на нерухоме майно у зв`язку з тим, що за наявними даними матеріалів технічної інвентаризації КП «Керуюча КЖЕП «Вугледарської міської територіальної громади» Вугледарська міська військова адміністрація Волноваського району Донецької області повідомила про відсутність документів щодо зазначеної квартири. Таким чином, через обставини, які виникли не з вини позивача активних бойових дій на території Донецької області та тимчасової окупації російською федерацією території м. Вугледар Волноваського району Донецької області, відсутності доступу до архівів БТІ та відсутності інформації щодо зареєстрованого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, можна зробити висновок про відсутність умов у позивача для підтвердження свого права власності на спірну квартиру та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Враховуючи відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення невизнаного права власності на будинок, позивач вимушений звертатись з даним позовом до суду. Прохає суд визнати за позивачем право власності на вищевказану квартиру. Ухвалою суду від 03 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 23). 09 грудня 2025 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 03 грудня 2025 року, позивачем усунуто (а. с. 25-31). Ухвалою суду від 15 грудня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 30 хвилин 22 січня 2026 року (а. с. 32). Позивач та його представниця адвокатка Суткова Р.А., у судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримала, прохала їх задовольнити (а. с. 40-44). Представник відповідача Коржевников Я.М. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 45 та на звороті), в якій прохав суд вирішити справу на розсуд суду, при цьому зазначивши про те, що відповідач не оспорює та не заперечує право власності позивача на вказаний будинок. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 27 серпня 1998 року позивач на Товарній регіональній біржі «Время» уклав з [PERSON] біржовий контракт № 81 (договір купівлі-продажу), за яким він як покупець придбав у останнього двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а. с. 13 та на звороті). Пунктом 9 вказаної угоди визначено, що відповідно до вимог ст. 227 ЦК України, даний контракт підлягає реєстрації в БТІ м. Вугледара протягом 15 днів. Натомість, як вбачається з реєстраційного напису квартира [ADDRESS] , зареєстрована ДКП «Архітектурно-планувальне, земельно-кадастрове бюро» м. Вугледара за реєстровим номером 754 від 27 серпня 1998 року у реєстраційній книзі № 212 ДК (3) (а. с. 13 на звороті). 28 серпня 1998 року ДКП «Архітектурно-планувальне, земельно-кадастрове бюро» [PERSON] видано технічний паспорт на вищевказану квартиру (а. с. 14-15). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 453117338 від 21 листопада 2025 року, відомості про право власності на квартиру [ADDRESS] , у зазначених реєстрах відсутні (а. с. 16). Матеріалами справи підтверджується, що позивач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9, 11-12). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпропетровської області № 81577612 від 29 жовтня 2025 року [PERSON] , було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, зокрема з тих підстав, що з наданої відповіді Вугледарської міської військової адміністрації Донецької області від 28 жовтня 2025 року № 0.2/08-3480/0/8 убачається, що за наявними матеріалами технічної інвентаризації КП Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг «Вугледарської міської територіальної громади» (до якої приєднано КП «БТІ» м. Вугледар), документи щодо вищевказаної квартири відсутні, що в свою чергу, не дає змогу державному реєстратору встановити набуття речових прав на вказане нерухоме майно та чинність поданих документів. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, за приписами ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачами у спорі про визнання права власності є власники - особа, які мають право власності на майно (тобто вже стали його власниками, а не намагаються ним стати через пред`явлення позову). Так, у роз`ясненнях, наведених у пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК вказано, що власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Крім того, приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що державним реєстратором відмовлено позивачу у проведенні реєстраційних дій, зокрема з тих підстав, що з наданої відповіді Вугледарської міської військової адміністрації Донецької області від 28 жовтня 2025 року № 0.2/08-3480/0/8 вбачається, що за наявними матеріалами технічної інвентаризації КП Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг «Вугледарської міської територіальної громади» (до якої приєднано КП «БТІ» м. Вугледар), документи щодо вищевказаної квартири, відсутні, що в свою чергу, не дає змогу державному реєстратору встановити набуття речових прав на вказане нерухоме майно та чинність поданих документів. Так, судом встановлено, що 27 серпня 1998 року позивач на Товарній регіональній біржі «Время» уклав з [PERSON] біржовий контракт № 81 (договір купівлі-продажу), за яким він як покупець придбав у останнього двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а. с. 13 та на звороті). Пунктом 9 вказаної угоди визначено, що відповідно до вимог ст. 227 ЦК України, даний контракт підлягає реєстрації в БТІ м. Вугледара протягом 15 днів. Відповідно до вимог ст. 227 ЦК України, в редакції 1996 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Натомість, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, вимоги п. 9 біржового контракту та ст. 227 ЦК України, в редакції 1996 року, щодо нотаріального посвідчення вказаного контракту, позивачем не виконано, а відтак даний контракт (договір купівлі-продажу) є нікчемним. З огляду на викладене суд, суд доходить висновку про те, що біржовий контракт № 81 (договір купівлі-продажу від 27 серпня 1998 року, який укладений позивачем на Товарній регіональній біржі «Время», не має жодної юридичної сили як правовстановлюючий документ на квартиру, а відтак жодним чином не підтверджує його право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим суд доходить переконливого висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з його недоведеністю. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed