Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд: встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] разом із померлим [PERSON] [INFO] в квартирі [ADDRESS] на час відкриття спадщини - [INFO] ; визнати право власності в порядку спадкування за [PERSON] , [INFO] , на 1/5 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її син - [PERSON] , [INFO] . В день його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/5 частини квартири, яка знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.09.1994, вищезазначена квартира належала на праві власності в рівних долях [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ст. ст. 1261 ЦК України [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , як його мати, та має право на спадкування. [PERSON] після шлюбу отримала прізвище [PERSON] і є власницею 3/5 частини квартири, яка знаходиться в [ADDRESS] . Маючи 1/5 частину квартири 2/5 частини квартири [PERSON] отримала після вступу в спадщину після смерті [PERSON] на 1/5 частину та на підставі договору дарування від матері [PERSON] на 1/5 частину. Заявниця є власником 1/5 квартири в [ADDRESS] . [PERSON] був власником 1/5 частини вказаної квартири. За життя померлий не зробив розпорядження. Відповідно до оцінки майна ринкова вартість 1/5 частки об`єкту (власник [PERSON] ) складає без ПДВ 354 421,4 грн. На час відкриття спадщини, тобто на [INFO] , [PERSON] постійно проживала із померлим, починаючи з 05.10.2007 в квартирі [ADDRESS] , хоча місце реєстрації заявника [ADDRESS] . [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу від 05.10.2007. Вищезазначена квартира купувалась для сина [PERSON] , а з урахуванням похилого віку заявниці, син доглядав за нею. Протягом шести місяців з часу відкриття спадщини [PERSON] не заявила про свою відмову від спадщини, а отже, згідно з ч. 3 ст. 1286 ЦК України, як спадкоємець першої черги, вважається такою, що прийняла спадщину. Інших спадкоємців не має. Спадщина щодо майна не відкривалась. Відмови від спадщини [PERSON] не заявляла. Нотаріус видати свідоцтво відмовився у зв`язку з тим, що для цього необхідно встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або встановити додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. [PERSON] постійно проживала з сином [PERSON] і не має іншої можливості встановити зазначений факт, що має юридичне значення. Ситуація, що склалася, змушує звертатися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.06.2025 відкрито провадження у вказаній цивільній справі, за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи. Сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Витребувано у Десятої київської нотаріальної нотаріальній конторі належним чином засвідчену копію спадкової справи №266/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] . 22.07.2025 від Десятої Київської державної нотаріальної контори на виконання ухвали суду від 13.06.2025 надійшла спадкова справа № 266/2019 після померлого [INFO] . 28.07.2025 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання не заперечувала проти задоволення позовних вимог, не заперечувала проти встановлення факту постійного проживання та не заперечувала проти визнання права власності на 1/5 частини квартири за позивачем. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31.07.2025 за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON] , залучено до участі в справі в якості співвідповідача - Київську міську раду. Учасникам справи роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 04.08.2025 від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява щодо наявності технічної помилку у тексті позовної заяви, у якій останній просив вважати вірним номер квартири [ADDRESS] по тексту позовної заяви та в прохальній частині позовної заяви. Цього ж дня від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшли докази підтвердження направлення матеріалів позову співвідповідачу. 06.08.2025 від відповідача [PERSON] надійшла заява про долучення матеріалів справи доказів, що не були долучені до відзиву. 29.09.2025 від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про проведення підготовчого засідання без участі позивача та її представника. Додатково у заяві зазначив, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять призначити справу до судового розгляду та викликати свідків [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, в судове засідання викликано сторін та свідків. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Додатково пояснив, що позивач є власником 1/5 частини спірної квартири, її померлому сину теж належала 1/5 частина. Відповідачу належить 2/5 частини квартири. Позивачем було залучено до участі в справі у якості відповідача [PERSON] , оскільки вона є племінницею померлого, і у разі якщо позивач не отримає право на спадщину, є спадкоємцем його майна. Однак із заявами про прийняття спадщини [PERSON] не зверталась. Починаючи із 2007 року і до смерті спадкодавця, останній проживав разом із позивачем однією сім`єю в квартирі яка належить позивачу, оскільки позивач є пенсіонером та потребувала допомоги сина. Також вказав, що позивачем заявлено вимоги про визнання права власності на спадкове майно, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на квартиру. Будучи допитаною в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач [PERSON] є її давною подругою. Усю сім`ю [PERSON] знає давно, але тісно спілкуватися та товаришувати почали приблизно з 2010 року. Свідок часто приходила до них у гості за адресою [ADDRESS] разом із відповідачкою. Ця квартира належить позивачці, але проживала вона там із сином [PERSON] , де останній доглядав за позивачкою до своєї смерті. Похованням [PERSON] займався батько відповідачка та позивач. Будучи допитаним в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду пояснив, що відповідач є його двоюрідною сестрою, позивач - її бабусею, а померлий [PERSON] - її дядько. Всі вони є родичами та мають дружні, теплі стосунки. Мама свідка та мама відповідачки є рідними сестрами - двійнятками, а батько відповідачки - [PERSON] , це син позивачки. Всі вони спочатку проживали за адресою [ADDRESS] . Коли позивачка придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] , туди переїхали проживати вона та син [PERSON] , оскільки позивачка хворіла та потребувала догляду. Також зазначив, що дуже часто приходив до них в гості, оскільки дружив із померлим [PERSON] , мав з ним спільні інтереси, їздив на рибалку. 10.12.2025 до суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про подальший розгляд справи у відсутність позивача та її представника. В судове засідання відповідачі не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, суд про причини не явки не повідомили. При цьому, відповідач Київська міська рада, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. Таким чином. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність не з`явившихся осіб. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.21). Таким чином, позивач у справі - [PERSON] є матір`ю [PERSON] . [PERSON] [INFO] помер (а.с.22). На момент смерті [PERSON] , останній проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Вказана квартира належить на праві власності позивачу [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2007 (а.с.24-27). Позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/5 частину квартиру [ADDRESS] , яка належала померлому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.09.1994, виданого Відділом приватизації житла Харківської районної Держадміністрації на підставі розпорядження від 31.08.1994 №6375, зареєстрованого в Бюро 28.09.1994, за реєстровим №3582 (а.с.9, 18). 19.03.2019 позивач звернулася до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.43). Постановою від 19.03.2019 державним нотаріусом Десятої київської нотаріальної контори Шульгою С.В., відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки [PERSON] пропущено строк для прийняття спадщини (а.с.24). Інші особи, які б звернулися із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , відсутні. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України). Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09.05.2025 відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі окремого провадження № 755/7762/25 за заявою [PERSON] , заінтересована особа - [PERSON] , про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки із поданої заяви вбачається спір про право цивільне. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. При цьому, частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 в справі № 569/15147/17; від 18.11.2020 в справі № 523/19010/15-ц; від 02.04.2021 в справі № 191/1808/19; від 28.04.2021 в справі № 204/2707/19. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до правового висновку, висловленого у Постанові Верховного Суду від 10.01.2019 у справі №484/747/17, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною шостою цієї ж статті визначено, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Постійне проживання особи не завжди може співпадати з місцем її реєстрації, а відтак, не може бути підставою для відмови у встановлені факту спільного проживання. Під спільним проживанням слід розуміти мешкання осіб за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного. Зі ч. 4, ст. 3 Сімейного кодексу України вбачається визначення сім`ї, як первинного та основного осередку суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі: укладеного шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Суд приймає до уваги покази свідків, які підтвердили, що позивач, [PERSON] , та її померлий син [PERSON] з 2007 року по день смерті [PERSON] , [INFO] , проживали спільно за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, що було обумовлено хворобою та похилим віком позивача, при цьому померлий здійснював догляд за матір`ю, оскільки у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням наданих суду пояснень учасниками справи, а також пояснень свідків, суд прийшов висновку про доведеність заявлених вимог щодо встановлення факту постійного проживання [PERSON] , [INFO] разом із померлим [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] на час відкриття спадщини - [INFO] . Відповідно до п.п. 4.14, 4.15, 4.16, 4.18. п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 № 282/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена у разі: витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця; необхідності отримання нотаріусом від заінтересованих осіб згоди на подачу спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, заяви про прийняття спадщини згідно з вимогами частини другої статті 1272 Цивільного кодексу України. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони, обтяження іпотекою або арешту цього майна. За нормою ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 3 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріуси наділені повноваженнями щодо вчинення нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно зі ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. За ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право власності на спадщину на нерухоме майно, тобто заміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язком, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Для спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Тобто, критерієм визнання спадкоємця присутнім є постійне проживання останнього в одному будинку або квартирі з померлим, про що потрібно надати відповідні докази. Навіть якщо спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу норми ч. 3 ст. 1268 ЦК. Їм необхідно лише звернутися до нотаріуса, щоб отримати свідоцтво про право на спадщину. Законодавчо строк на оформлення спадщини не регламентований, так само як і прийняття спадщини без звернення до нотаріуса. Зважаючи на те, що єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] є його мати [PERSON] , останній в порядку спадкування за законом перейшло право власності на 1/5 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , яке остання не має можливості оформити, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved