Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

У позові ТОВ «ФК «Суперіум» просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у загальному розмірі 78146 грн. 39 коп., з якої заборгованість за основним боргом у розмірі 37774 грн. 03 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 40372 грн. 36 коп., в обґрунтування чого посилається на те, що 25.02.2020 року між [PERSON] та АТ «Укрсиббанк» укладено Договір-анкету про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку фізичної особи та умови кредитування № 96225885000, відповідно до якого відповідач отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту, і зобов`язався повернути використану суму кредиту та сплачувати плату за кредит. Відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого за ним утворилась зазначена вище заборгованість. АТ «Укрсиббанк» відступив ТОВ «ФК «Суперіум» право вимоги до відповідача. Ухвалою суду від 01.04.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача у позові виклав прохання про розгляд справи за його відсутності, в якій не заперечував проти прийняття заочного рішення. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендовані листи суду, причину неявки суду не повідомив. Згідно з ч. 1ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач з запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, чи з відзивом на позов до суду не звертався, заяв, клопотань та заперечень суду не надав. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. За таких обставин, з письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Приймаючи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання суду не надав, на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає доцільним продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84)5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, доходить наступного. 25.02.2020 року між [PERSON] та АТ «Укрсиббанк» укладено Договір-анкету про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку фізичної особи та умови кредитування (з Правилами) № 96225885000, відповідно до якого відповідач отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту у розмірі 13100 грн, і зобов`язався повернути використану суму кредиту та сплачувати плату за кредит. Відповідно до додаткової угоди від 25.02.2020 року, АТ «Укрсиббанк», в межах кредитного ліміту, надало [PERSON] кредит на придбання побутової техніки у розмірі 11303 грн 88 коп. та 699 грн 21 коп. на оплату страхового внеску. Грошові кошти у сумі 11303 грн 88 коп. були перераховані на рахунок ТОВ «Епіцентр» у якості оплати за придбаний [PERSON] товар, який був останнім отриманий 25.02.2020 року. Наведені вище обставини підтверджуються копіями таких документів: договору-анкети про відкриття та комплексне касове обслуговування банківського рахунку фізичної особи та умови кредитування № 96225885000 від 25.02.2020 року, додатковою угодою від 25.02.2020 до вказаного договору, анкетою-заявкою від 25.02.2020 на надання споживчого кредиту, листом АТ «УкрСибБанку» від 25.02.2020, рахунком № Грл/КН-0000147 від 25.02.2020, видатковою накладною Ррз/КН-00238*9 від 25.02.2020. 26.06.2024 року АТ «Укрсиббанк» відступило ТОВ «ФК «Суперіум» право вимоги до відповідача на загальну суму боргу у розмірі 78146 грн 39 коп., що підтверджується копією договору факторингу № 278 від 26.06.2024 та витягом з реєстру боржників до вказаного договору. Для вирішення спірних правовідносин суд застосовує наведені нижче норми права. У відповідності до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статте 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Наведеними вище доказами підтверджується та обставина, що за рахунок кредитного ліміту, наданого в користування [PERSON] , останній придбав товару на загальну суму 11303 грн 88 коп. та використав 699 грн 21 коп. на оплату страхового внеску. Відтак позивачем доведені належними і допустимими доказами позовні вимоги в частині надання відповідачеві кредиту у розмірі 12 003 грн 09 коп. Щодо решти заявленої позивачем до стягнення суми кредитної заборгованості, то суду не наданого доказів на підтвердження її обґрунтованості ні в частині тіла кредиту, ні в частині відсотків за його використання. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України, і стягує з відповідача 372 грн. 07 коп. судового збору (12003,09 грн. х 2422,40 грн. / 78146,39 грн.).

Outcome: partial