Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

28 серпня 2025 року ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн» звернулося до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 3064512982/217178 від 22 січня 2020 року, у сумі 10886 гривень 26 копійок, яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 3214 гривень 63 копійки, простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 7671 гривня 63 копійки (а. с. 1-6). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 22 січня 2020 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та відповідачкою укладено кредитний договір № 3064512982/217178 про надання коштів на умовах споживчого кредиту який був укладений в електронному вигляді та підписаний за допомогою електронного підпису який був відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) та надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідачка підтвердила, що вона ознайомилася з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст.641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладання договору. Згідно умов кредитного договору, Товариство надало 22 січня 2020 року відповідачці фінансовий кредит в сумі 3500 гривень, строком на 30 днів на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідачка зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (1.85% на добу) за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. 31 травня 2021 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» укладено договір факторингу №1-31/05/21 відповідно до умов якого первісний кредитор відступив до ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників в тому числі право вимоги за кредитним договором № 3064512982/217178 від 22 січня 2020 року укладеним з відповідачкою. 03 червня 2021 року ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 1-03/06/2021, відступив право вимоги за кредитним договором № 3064512982/217178 від 22 січня 2020 року до ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідачки. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 26 травня 2025 року загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 10886 гривень 26 копійок, яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 3214 гривень 63 копійки та простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 7671 гривня 63 копійки, яку позивач прохає стягнути з відповідачки разом із разом із судовими витратами у сумі 2422 гривні 40 копійок. Ухвалою суду від 05 вересня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 42), копія якої надіслана учасникам справи 05 вересня 2025 року (а. с. 43). 02 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачки - адвоката Бажана В.П. (а. с. 50-54), в обґрунтування якого вказав, що позивачем не надано копію підписаного сторонами електронного кредитного договору від 22 січня 2020 року № 3064512982/217178, а надано лише скановану роздруківку, що має назву «Індивідуальна частина договору про надання фінансового кредиту від 22 січня 2020 року № 3064512982/217178 про надання коштів на умовах споживчого кредиту», що не містить електронних підписів сторін, а містить лише малюнок, що імітує підпис директора ТОВ «ГОУФІНГОУ» та печатку ТОВ «ГОУФІНГОУ». Відповідачка ставить під сумніві, що надана сканована роздруківка Договору є тим самим електронним документом, що укладено між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] . Зазначає, що позивачем до стягнення заявлено проценти у розмірі 7671 гривня 63 копійки, що не відповідає умовам укладеного Договору та вимогам чинного законодавства України. Позивачем не надано ані Додатку № 1 до договору факторингу від 31 травня 2021 року № 1-31/05/21 «Реєстр Боржників», ані Додатку № 1 до договору відступлення права вимоги № 1-03/06/21 від 03.06.2021 року. Натомість позивачем створено документи, які позивач називає начебто «Витяги» із Реєстру Боржників, проте ці документи не мають дати створення, не є витягами із існуючих документів, а є новими документами, які не дають можливості встановити, що дійсно у Додатках № 1 до договору факторингу від 31.05.2021 року № 1-31/05/21 та до договору відступлення права вимоги № 1-03/06/21 від 03.06.2021 року дійсно передбачається перехід права вимоги до Боржника [PERSON] за Кредитним договором. Вважає, що 12922 гривні 40 копійок витрат понесених на професійну правничу допомогу під час розгляду справи з ціною позову у 10886 гривень 26 копійок є неспівмірним із ціною позову та складністю справи. Також, позивачем не надано доказів співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг. У матеріалах справи відсутній Акт наданих послуг та відсутні докази реальної оплати наданих послуг. У зв`язку з чим прохає суд відмовити у задоволені позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 3500 гривень. 09 жовтня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача (а. с. 67-72), в обґрунтування якої зазначив, що доводи відповідачки щодо неукладеності кредитного договору є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами, що підтверджують факт укладення договору в електронній формі відповідно до вимог законодавства. Між первісним кредитором та відповідачкою було укладено кредитний договір в електронній формі, підписання якого здійснювалося шляхом застосування електронного підпису відповідачки. Зазначений підпис було сформовано із використанням одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону, зазначений відповідачкою під час укладення договору. Введення одноразового персонального ідентифікатора і є вчиненням дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, а саме акцептом в розумінні ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Позичальник погодився на умови визначені договором, щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження відповідачки про незаконність нарахування процентів є необґрунтованими. На підставі укладеного договору факторингу, договору про відступлення права вимоги та наданих витягів з Реєстрів боржників належним чином підтверджується перехід до позивача права грошової вимоги до відповідачки, що наданий у відповідності до ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України та підпункту 12 пункту 10 розділу II Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року за №1000/5. Вказує, що позивач заявив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справ у розмірі 12922 гривні 40 сорок, які складаються з витрат на судовий збір (2 422,40 грн) та витрат на професійну правову допомогу, яка орієнтовно становила 10500 гривень. Вважає, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено розмір витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, з урахуванням кваліфікації, досвіду та завантаженості адвоката. А відтак, заперечення відповідачки щодо недоведеності понесених витрат є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах справи та не підлягають задоволенню. Тому прохає задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути понесені судові витрати. 23 жовтня 2025 року на адресу суду надійшла заява про стягнення витрат на правовому допомогу від представника позивача (а. с. 76-78), в якій зазначає, що фактичний розмір винагороди (гонорару) за надані послуги професійної правничої допомоги в рамках розгляду справи № 204/9120/25 в суді першої інстанції становить 10500 гривень, що підтверджується Актом про отримання правової допомоги від 01 жовтня 2025 року та квитанцією про оплату зазначеної правової допомоги від 01 жовтня 2025 року, у зв`язку із чим прохає стягнути вказану суму з відповідачки. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22 січня 2020 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] укладений договір про надання фінансового кредиту №3064512982/217178, відповідно до умов якого Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в розмірі 3500 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 1.2, 1.3 даного Договору, кредит надається строком на 30 днів, тобто до 20 лютого 2020 року, строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором. За користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 675,25 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,85 % (процентів) на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Згідно із п. 1.6 вказаного Договору, невід`ємною частиною цього Договору є Публічна пропозиція (оферта) Товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті Товариства https://www.gofingo.com.ua/. Пунктом 2.3 Кредитного Договору передбачено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 6.1 вказаного Договору, цей договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Крім того, сторонами узгоджено та підписано Графік розрахунків та орієнтована сукупна вартість кредиту, що є додатком № 1 до договору про надання фінансового кредиту №3064512982/217178 від 22 січня 2020 року (а. с. 21 на звороті-22). 22 січня 2020 року ТОВ ГОУФІНГОУ» направило відповідачці на номер телефону [NUMBER] одноразовий ідентифікатор R23265 (а. с. 14). 31 травня 2021 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» укладено договір факторингу №1-31/05/21 відповідно до умов якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості). Відповідно до п. 6.2.3. вказаного договору факторингу, права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами цього договору та виконання фактором вимог п. 7.2 договору. Пунктом 7.2 даного договору факторингу передбачено, що фактор здійснює оплату клієнту шляхом: перерахування суми, що вказана в п.7.1 цього договору (3306640,45 гривень), на вказаний у реквізитах до цього договору рахунок, протягом 10 (десяти) робочих них днів з дати підписання сторонами цього договору. Платіжними інструкціями № 37 від 10 червня 2021 року та № 36 від 04 червня 2021 року, ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» перерахувало ТОВ «ГОУФІНГОУ» суму вказану у п. 7.1 договору факторингу №1-31/05/21 від 31 травня 2021 року (а. с. 27). З Витягу реєстру боржників до договору факторингу №1-31/05/21 від 31 травня 2021 року убачається, що ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» набуло право вимоги до відповідачки за договором № 3064512982/217178 від 22 січня 2020 року (а. с. 13) у сумі 10886 гривень 26 копійок, яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 3214 гривень 63 копійки та простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 7671 гривня 63 копійки. 03 червня 2021 року між ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» укладено договір відступлення прав вимоги №1-03/06/2021, відповідно до умов якого, Кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому Права Вимоги за Кредитним договором, а Новий кредитор заміняє Кредитора як сторону - кредитора у Кредитному договорі, та приймає на себе всі його права та обов`язки за Кредитним договором. Новий кредитор сплачує Кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених Договором. Відповідно до п. 1.2. даного договору відступлення прав вимоги, в дату підписання цього Договору відступлення Прав Вимоги Кредитор вважається таким, що відступив, а Новий кредитор таким, що набув Права Вимоги до Боржника та набув усіх прав та обов`язків сторони кредитора за Кредитним договором. Права Вимоги переходять до Нового кредитора в повному обсязі, безвідклично та без можливості зворотного відступлення (викупу). З дати підписання Договору відступлення Права Вимоги Новий кредитор вправі самостійно розпоряджатися Правом Вимоги на власний розсуд без згоди Кредитора. Як убачається із матеріалів справи договір відступлення прав вимоги №1-03/06/2021 підписаний сторонами та скріплений печатками 03 червня 2021 року (а. с. 15-16 та на звороті). З Витягу реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №1-03/06/2021 від 03 червня 2021 року убачається, що ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» набуло право вимоги до відповідачки за договором № 3064512982/217178 від 22 січня 2020 року (а. с. 12) у сумі 10886 гривень 26 копійок, яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 3214 гривень 63 копійки та простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 7671 гривня 63 копійки. Відповідно до Виписки з особового рахунку за Кредитним договором №3064512982/217178 від 22 січня 2020 року, станом на 26 травня 2025 року за відповідачкою рухається заборгованість у розмірі 10886 гривень 26 копійок, яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту заборгованості у розмірі 3214 гривень 63 копійки та простроченої заборгованості за сумою відсотків у розмірі 7671 гривня 63 копійки (а. с. 10). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом. Як убачається зі змісту кредитного договору № 3064512982/217178 від 22 січня 2020 року сторони узгодили те, що його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора. Крім того, ТОВ «ГОУФІНГОУ» ідентифікувало відповідачку в інформаційно-телекомунікаційній системі www.gofingo.com.ua, шляхом правлення одноразова ідентифікатора на номер відповідачки, який також вказаний в реквізитах сторін у кредитному договорі, на що стороною відповідачки жодним чином не заперечувався та не спростовувався факт того, що номер телефону не належить відповідачці, а також факт отримання одноразового ідентифікатора на цей номер телефону. Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою належним чином не спростовано того, що вказаний кредитний договір нею був підписаний в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даних договорів, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, відсотками за користування кредитними коштами. Факт отримання та користування відповідачкою кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано ним належними доказами. Крім того, відповідачкою не спростований факт того, що дійсно платіжна картка, яка вказана у реквізитах сторін у кредитному договорі та на яку були перераховані кошти у розмірі 3500 гривень, відкрита на її ім`я та належить саме відповідачці. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як убачається із відзиву на позовну заяву, сторона відповідача вказує, що в графіку розрахунків, що є додатком до договору, передбачено сплата кредиту у сумі 5442 гривні 50 копійок, що складається із тіла кредиту у сумі 3500 гривень та відсотків у сумі 1942 гривні 50 копійок, однак позивач прохає стягнути заборгованість по відсоткам у розмірі 7641 гривня 63 копійки, які нараховувалась первісним кредитором поза межами строку кредитування відповідно до п. 2.3 кредитного договору у розмірі 1,85% в день, який відповідач вважає безпідставними та що суперечить нормам чинного законодавства, посилаючись на ст. 625 ЦК України. Відповідно до п.1.3 кредитного договору №3064512982/217178 від 22 січня 2020 року, за користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 675,25 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,85 % (процентів) на добу. Пунктом 2.3 вказаного кредитного договору передбачено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Однак, суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача, оскільки факт користування кредитом стороною відповідача не спростовано, а також доказів повного погашення заборгованості за договором відповідачем суду не надано, а отже первісним кредитором правомірно нараховувались відсотки за користування кредитом відповідно до вимог п. 2.3 кредитного договору, оскільки відповідач попередньо ознайомився з офертою Товариства на укладання фінансового кредиту та підписавши кредитний договір електронним підписом погодився з усіма умовами кредитування, з відсотковою ставкою та умовами нарахування відсотків. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. На підтвердження переходу права первісного кредитора за кредитним договором № 3064512982/217178 від 22 січня 2020 року позивачем надано суду договір факторингу № 1-31/05/21 від 31 травня 2021 року (а. с. 23-26 та на звороті), платіжну інструкцію № 36 від 04 червня 2021 року, платіжну інструкцію № 37 від 10 червня 2021 року (а. с. 27), договір відступлення прав вимоги № 01-03/06/2021 від 03 червня 2021 року (а. с. 15-18 та на звороті), витяг з реєстру боржників до договору факторингу №1-31/05/21 від 31 травня 2021 року (а. с. 13) та витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №1-03/06/2021 від 03 червня 2021 року (а. с. 12). Частиною 2 статті 95 ЦПК України, передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Отже, надані позивачем Витяги з реєстру боржників до договору факторингу №1-31/05/21 від 31 травня 2021 року та до договору відступлення прав вимоги №1-03/06/2021 від 03 червня 2021 року, що підписані та скріплені печатками, є належними доказами по справі, а тому доводи представника відповідача про не підтвердження позивачем переходу прав вимоги за кредитним договором № 3064512982/217178 від 22 січня 2020 року до позивача є необґрунтованими та безпідставними. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Між ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та [PERSON] було укладено кредитний договір, право вимоги за якими перейшло позивачу. Позичальник умови договору належним чином не виконує, тому позивач має право вимагати стягнення заборгованості із [PERSON] , яке він реалізував, звернувшись до суду, натомість відповідачка заявлені позивачем вимоги не спростувала. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість за кредитним договором № 3064512982/217178 від 22 січня 2020 року, у сумі 10886 гривень 26 копійок, яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 3214 гривень 63 копійки та простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 7671 гривня 63 копійки. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги № 11/07/2025 від 11 липня 2025 року надавав адвокат Пархомчук Сергій Валерійович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 8096/10 від 18 липня 2019 року (а. с. 36)) (а. с. 17-18 та на звороті) та на підставі Довіреності від 11 липня 2025 року (а. с. 7). Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження наданих послуг адвокатом надано Акт про отримання правової допомоги за Договором про надання правової допомоги від 11 липня 2025 року (а. с. 80), відповідно до якого адвокатом надано позивачу по справі Коваленко К.С. вид та вартість наданої послуги: зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання спору в рамках кредитного договору - 2000 гривень за одну годину роботи адвоката (п. 3.1 договору про надання правової допомоги від 11 липня 2025 року); складання та подання до суду позовної заяви, моніторинг судової практики - 5000 гривень за 2,5 години роботи адвоката (п. 3.1 договору про надання правової допомоги від 11 липня 2025 року); інші клопотання, заяви до суду, складння процесуальних документів, моніторинг ЄДРСР щодо процесуального статусу судової справи - 3000 гривень за 1,5 години роботи адвоката; канцелярські витрати - 500 гривень, що разом складає 10500 гривень. Також надано до суду, рахунок на оплату адвоката Пархомчука С.В. у сумі 10500 гривень від 08 жовтня 2025 року (а. с. 83) та платіжну інструкцію № 9608 від 08 жовтня 2025 року про оплату позивача на рахунок адвоката Пархомчука С.В. 10500 гривень за надану правову допомогу за договором про надання правової допомоги від 11 липня 2025 року згідно рахунку від 08 жовтня 2025 року (а. с. 81). Слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути спів розмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих юридичних послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 3000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі та з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 3064512982/217178 від 22 січня 2020 року, у сумі 10886 гривень 26 копійок, яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 3214 гривень 63 копійки та простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 7671 гривня 63 копійки. Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved