Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

10 вересня 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, у якій позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за спожитий природний газ по об`єкту, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 44082 гривень 53 копійок на рахунок [NUMBER] в АТ «Ощадбанк» м. Києва, МФО 300465, та витрати зі сплати судового збору у сумі 2422,40 гривень. Процесуальні дії/рішення у справі Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання на 21 січня 2026 року (а.с. 29-30). У судове засідання позивач ТОВ «ГК "Нафтогаз України» явку представника у судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. У позовній заяві просив суд розгляд справи проводити без участі представника позивача та проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, у розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи (а.с. 34-35, 36-37), про причини неявки у судове засідання не повідомив, заяв, клопотань та відзив на позовну заяву до суду не подавав. Ухвалою суду від 21 січня 2026 року вирішено проводити заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Аргументи сторін Позиція позивача (а.с. 3-7) Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі позивач, постачальник, ТОВ «ГК «Нафтогаз України») звернувся до суду з вимогою про стягнення боргу з [PERSON] (далі відповідач, споживач) за спожитий природний газ у сумі 44082,53 грн, яка складається зі суми основного боргу. Відповідачем по об`єкту, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у період з 01.03.2021 по 31.07.2025 (включно) було спожито природний газ на загальну суму 44082,53 грн, вартість якого залишилась не оплаченою споживачем. Позивач як суб`єкт ринку газу з 01.11.2018 здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам які використовують його (природний газ) для власних потреб на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 04.07.2017 № 880 «Про видачу ліцензій з постачання природного газу ...» на території України. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2018 № 867 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» - являвся постачальником, на якого покладені спеціальні обов`язки. Відповідач являвся споживачем постачальника «останньої надії» та був включений до реєстру споживачів постачальника «останньої надії», споживав газ за ціною тарифного плану «Надійний» для споживачів постачальника «останньої надії», яку зазначено у витязі зі білінгової системи «Газоліна» - «Фінансовий стан» у вигляді роздруківки по особовому рахунку позивача. Постачальник «останньої надії» - це компанія, яка зобов`язана протягом 60 днів постачати газ споживачу, якщо він залишиться без постачальника. За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження КМУ від 22 липня 2020 р. № 917-р постачальником «останньої надії» визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України». Отже, Товариство здійснювало постачання природного газу на об`єкт відповідача на підставі договору постачання природного газу постачальником «останньої надії». Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу приймаються дані лічильника газу Оператора ГРМ. Відповідно до п. 5 Розділу 1 Правил постачання природного газу, об`єкт побутового споживача територіально відокремлена газифікована споруда (житловий будинок, квартира, майстерня, літня кухня тощо), що належить споживачеві на правах власності або користування. Постачальник проводить нарахування вартості спожитого Споживачем природного газу на підставі даних Оператора ГРМ про об`єм (обсяг) розподіленого/ спожитого споживачем природного газу. Відповідно п. 4.3 договору «Розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць.». Позивачем було поставлено відповідачу природний газ, вартість якого не сплачена відповідачем, про що свідчить виписка з особового рахунку фінансового стану. Оскільки відповідач не у повному обсязі сплачував нараховані суми за спожитий природний газ, це свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, а тому порушує право позивача на одержання плати за поставлений природний газ у встановлений договором строк. При нормативному обґрунтуванні позову позивач посилався на ст. 67, 68, 162 ЖК України; статті 16, 509, 525, 526, 527, 530, 610, 612, 625, 629, 633, 634, 641, 642, 712 ЦК України; статті 6, 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 2 глави 7 розділу XII, пункту 1 глави 4 розділу IX Кодексу газотранспортної систем, постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 880 від 04.07.2017 «Про видачу ліцензій з постачання природного газу», Постанову Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу», постанову Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 2496 від 30.09.2015, постанову Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2500 від 30.09.2015, постанову Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 2501 від 30.09.2015, наказ Міністерства енергетики України від 08.06.2022 № 198, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.06.2022 за № 637/37973 «Про постачання природного газу побутовим споживачам», статтю 6 Закону України «Про ринок природного газу» та правові висновки Верховного Суду у справі № 6-2651цс15 (постанові від 20 квітня 2016 року). Позиція відповідача Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, будь-яких заперечень на позов суду не надав, власну позицію щодо предмета спору не висловив. Фактичні обставини справи, встановлені судом Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» як суб`єкт ринку газу з 01.11.2018 здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам, які використовують його (природний газ) для власних потреб, на підставі ліцензії, виданої на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 04.07.2017 № 880 . Відповідач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер: 2374694153220), що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11, 39-40). Загальна площа житлового будинку 53,7 кв.м. З інформації по рахунку вбачається, що [PERSON] є споживачем послуг ТОВ «ГК «Нафтогаз України» за особовим рахунком № [NUMBER] з постачання природнього газу за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). За період з 01.03.2021 по 01.02.2023 позивач здійснив постачання природного газу на об`єкт відповідача в обсязі 5180,92 куб. м, вартість якого становить 44082,53 грн. Така заборгованість нарахована у відповідності до тарифів, встановлених НКРЕКП. Відповідачем не спростована правильність розрахунку. Доказів сплати заборгованості за спожитий газ матеріали справи не містять, відповідачем не надано. Застосовані судом норми права Частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України (ЦКУ) визначено: власність зобов`язує. На підставі ч. 1 ст. 322 ЦКУ власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За нормами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Відповідно до п. 23 ч. 1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу» побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. Згідно зі ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу; 4) забезпечувати безперешкодний доступ уповноважених представників оператора газотранспортної системи, оператора газорозподільної системи до вузлів обліку природного газу та з метою встановлення вузлів обліку газу; 5) припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів; 6) надавати стороні, з якою укладено договір про постачання/купівлю-продаж природного газу, інформацію про максимальну номінальну потужність споживання власних об`єктів споживання за договором з оператором газорозподільної/газотранспортної системи, якщо така потужність дозволяє споживати 600 ГВт·год на рік та більше при максимальній виробничій потужності споживання (цілодобове споживання протягом року). У відповідності до п. 1, 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); виконавці комунальних послуг. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцями комунальних послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача. У відповідності до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: 1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом;…5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами…. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно з ч. 2 п.1 розділу 2 Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2496 (далі Правила постачання природного газу), підставою для постачання природного газу споживачу є наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГТС, та присвоєння споживачу Оператором ГТС персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу. Відповідно до п. 12 розділу 2 Правил постачання природного газу розрахунки споживача за поставлений природний газ здійснюються за розрахунковий період відповідно до умов договору постачання природного газу. У випадку недоплати вартості природного газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок відповідно до умов договору постачання природного газу. У разі переплати сума переплати зараховується в рахунок оплати на наступний розрахунковий період або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу. Датою оплати рахунка (здійснення розрахунку) є дата, на яку були зараховані кошти на рахунок постачальника. Пунктом 1 Розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496 (далі Правила, Правила постачання) передбачено, що постачальник «останньої надії» здійснює постачання природного газу споживачам на умовах договору постачання природного газу, який укладається з урахуванням вимог цього розділу та має відповідати Типовому договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», затвердженому постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2501 (далі Типовий договір), який є публічним, а його умови однаковими для всіх споживачів Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2500, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1386/27831, затверджено Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам (надалі типовий договір). Цей Договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк у порядку, передбаченому Правилами постачання. Фактом укладення цього Договору є включення Постачальником Споживача до свого Реєстру споживачів постачальника на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи на підставі заяви-приєднання, поданої Споживачем в установленому законодавством порядку (п. 1.3 Типового договору). Розпорядження КМУ від 22 липня 2020 р. № 917-р визначено товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України постачальником останньої надії строком на три роки як переможця конкурсу. Пунктом 21 розділу ПІ Правил визначено, що Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється за вільними цінами, крім ціни постачальника із спеціальними обов`язками, яка встановлюється відповідно до законодавства. Постачальник зобов`язаний розміщувати на власному вебсайті актуальний розмір ціни у гривнях за метр кубічний по кожній комерційній пропозиції. Накази про встановлення роздрібної ціни на газ для побутових споживачів ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» опубліковані на офіційному сайті Постачальника за посиланням https://gas.ua/gas-prices-for-home. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є побутовим споживачем природного газу за адресою: [ADDRESS] . Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та оприлюднюється в установленому порядку. Відносини між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/газотранспортної системи, регулюються Правилами постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП № 2496 від 30 вересня 2015 року. Акцептування публічного договору відповідачем як побутовим споживачем відбулося шляхом фактичного споживання природного газу. Відповідач є споживачем газу постачальника «останньої надії», яким є позивач. Постачання газу відбувалося за ціною тарифного плану «Надійний» як для споживача постачальника «останньої надії». Позивач здійснював постачання природного газу на об`єкт відповідача на підставі договору постачання природного газу побутовим споживачам, який є типовим та публічним, а відповідач як споживач газу, у свою чергу, зобов`язаний був своєчасно оплачувати позивачу вартість спожитого природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені типовим договором. Отже, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з приводу надання послуг з постачання природного газу та їх оплати, які регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про ринок природного газу», Цивільним кодексом України. Відповідно до норм чинного законодавства, що наведені судом вище, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ним. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відсутність укладеного між постачальником (позивачем) та відповідачем (споживачем) письмового договору на постачання природного газу не є підставою для відмови судом у задоволені позивних вимог. Відповідач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він як споживач фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Отже суд висновує, що на умовах типового договору як постачальник «останньої надії» позивач постачав природний газ, а відповідач як власник будинку та споживач природного газу отримував його та використовував для власних потреб. Вартість використаного природного газу відповідач зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до діючих тарифів. Згідно з розрахунком заборгованості («Інформація по рахунку») за період з 01.03.2021 по 01.02.2023 відповідач спожив природний газ об`ємом 5180,92 куб. м вартістю 44082,53 грн. Відповідач факт споживання газу не заперечив, будь-які пояснення, заперечення щодо позовних вимог не подав. Контррозрахунок заборгованості суду не надав. Доказів сплати відповідачем заборгованості за спожитий газ матеріали справи не містять. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ГК «Нафтогаз України» про стягнення заборгованості з [PERSON] за спожитий природний газ є належним чином доведені, документально підтверджені і відповідачем не спростовані, а тому є підставними, законними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. При цьому необхідності зазначення таких відомостей як номер чи вид рахунку позивача, на який слід здійснити зарахування стягнутих з відповідача коштів, назви банківської установи (про що просив позивач у позовній заяві) ст. 265 ЦПК не встановлює. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки. Такі відомості як номер, вид рахунку, назва банківської установи та її МФО не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних заявах стягувача до органу виконавчої служби, а не у резолютивній частині рішення. Тому суд у резолютивній частині рішення не зазначає реквізити банківських рахунків позивача. Розподіл судових витрат На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору, про що свідчить квитанція про сплату судового збору. З врахуванням того, що позов позивача підлягає задоволенню, суд на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягує судові витрати у вигляді судового збору зі відповідача на користь позивача у сумі 2422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved