Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

17 жовтня 2025 року до Піщанського районного суду Вінницької області з Тульчинського районного суду Вінницької області на підставі ухвали про передачу справи за підсудністю від 24 вересня 2025 року надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій позивач просить суд ухвалити рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до [PERSON] (дата народження - [INFO] ) та стягнути з Відповідача заборгованість загальною сумою 87843,75 грн., яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 9370 грн., суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором - 50598 грн. суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» 27875,75 грн., стягнути з [PERSON] (дата народження [INFO] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» сплачений судовий збір 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. В порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: І = ((si * s): 100) s, де І - сума інфляційних втрат; si - індекс інфляції за певний період; s - сума заборгованості; 100 - переведення відсотків, Розрахунок 3 % річних: С* 3: 100: 365 * Дн., де С сума основного боргу; 3 3% річних; 100 - переведення відсотків; 365 кількість днів у році; Дн. кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з [PERSON] (дата народження - [INFO] ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції». Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 30.03.2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (код ЄДРПОУ 42753492, місцезнаходження: Україна, 02081, місто Київ, вулиця Дніпровська набережна, будинок 25, приміщення 318) (надалі ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», Первісний кредитор) та [PERSON] (дата народження [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) (надалі Відповідач) укладено Договір № 4516118 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (надалі - Договір). На умовах, встановлених Договором, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі - кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору: Відповідно до п. 1.2. тип кредиту кредит, сума кредиту складає 12500 грн. Згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 360 днів: з 30.03.2024 року по 25.03.2025 року. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 24 днів. На пільговий строк 24 днів з позичальником погоджено умови пільгового кредитування (пониженої відсоткової ставки) на умовах 2,5 відсотків у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до нього у як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 2,5 % у день. На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. Договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] , яку Відповідачем вказано особисто під час укладання Договору. Відповідно до зазначених вище умов Договору, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання перед [PERSON] виконало та надало йому кредит в сумі 12500 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] , емітовану Банком АТ «ПУМБ», що підтверджується копією довідки платіжного провайдера - ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ». В подальшому позичальником було підписано додатковий договір та відповідно кошти у розмірі 1700 гривень від первісного кредитора згідно договору були надіслані платіжною системою ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» на картку споживача. Враховуючи невиконання Відповідачем своїх боргових зобов`язань перед Первісним кредитором, 25.11.2024 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на підставі Договору факторингу № 25/11/2024 за плату відступило, а ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» набуло право грошової вимоги до Відповідача. Враховуючи зазначене, до Позивача відповідно до укладеного Договору факторингу від 25.11.2024 року №25/11/2024 року перейшло право грошової вимоги до Відповідача за Договором № 4516118 від 30.03.2024 року загальна сума заборгованості склала 66218 грн., з якої заборгованість з тіла кредиту 9370 грн., заборгованості за процентами 50598 грн. та заборгованість по нарахованим штрафам/неустойкам у розмірі 6250 грн. Станом на дату укладання Договору факторингу від 25.11.2024 року № 45621, строк дії Договору № 4516118 від 30.03.2024 року не закінчився. А тому, в межах строку дії Договору, укладеного між Первісним кредитором та Відповідачем, ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» з дати факторингу 26.11.2024 року донараховано відсотки за (119 календарних днів). 9370 грн * 2,5 % = 234,25 грн* 119 календарних дні = 27875,75 грн. відсотки нараховані ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ». Таким чином, відповідач має заборгованість перед Позивачем за Договором № 4516118 від 30.03.2024 року загальною сумою 87843,75 грн., яка складається з суми заборгованості з тіла кредиту 9370 грн., нарахованих процентів первісним кредитором - 50598 грн. та 27875,75 грн. відсотків нарахованих ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ». Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 жовтня 2025 року дану позовну заяву було передано для розгляду судді Нестеруку В.В. Ухвалою суду від 20 жовтня 2025 року в даній справі було відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» повноважного представника в судове засідання 26 січня 2025 року не направив, проте 18 листопада 2025 року від представника позивача Дідуха Є.О. надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника позивача, підтримання позовних вимог, та згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в жодне судове засідання у даній справі в тому числі і 26 січня 2026 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки отримав повістки про виклик до суду в підсистемі «Електронний суд» користувачем якої являється, що підтверджується довідками про доставлення судової повістки до електронного кабінету. При цьому суд враховує, що відповідно до положень п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи. Відзиву на позовну заяву та будь-яких заяв чи клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин неявки два рази, відзив на позовну заяву не подав, суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до положень ч. 1 ст. 280, ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до норм статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з нормами параграфу 1 Глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності, достатності. На підставі наданих суду доказів встановлено, що 30 березня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Лінеура Україна" та [PERSON] укладено договір № 4516118 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, шляхом підписання його клієнтом електронним підписом одноразовим ідентифікатором (а.с. 19 зворот - 29) Відповідно п. 1.2 договору на умовах, встановлених Договором, Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Тип кредиту кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 10 800,00 гривень. Відповідно п. 1.3 договору сторони погодили строк кредиту 360 днів, а періодичність зі сплати процентів - кожні 24 дні. Пунктом 1.4 договору визначено тип процентної ставки як фіксована. Відповідно до п.п. 1.4.1 Договору, Стандартна процента ставка становить 2,50% за кожен день та застосувується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору. Відповідно до п. 2.1 договору Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок Клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] . Відповідно до п. 2.2 договору датою надання кредиту є 30.03.2024 або 31.03.2024. Такіж умови кредитування викладено у паспорті споживчого кредиту. (а.с. 18-20) Договір № 4516118 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 30.03.2024 р., паспорт споживчого кредиту та додаток №1 до договору (табляця обчислення загальної вартості кредиту) відповідачем підписані електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора (а.с. 29 зворот, 20, 30 зворот) Крім того, 30.03.2024 року між сторонами укладено додатковий договір до договору № 4516118 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 30.03.2024 р., яким змінено суму кредиту до 12500 грн., та процентну ставку визначено в розмірі 2,499 % в день, що складає 140657,17 % річних. (п.1.2, 1.4, 1.6 додаткового договору) (а.с. 34,35) Такіж умови кредитування викладено у паспорті споживчого кредиту № 4516118-Т1. (а.с. 31-35) додатковий договір, паспорт споживчого кредиту до нього та додаток №1 до додаткового договору (табляця обчислення загальної вартості кредиту) відповідачем підписані електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора (а.с. 35 зворот, 33 зворот, 36) Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями). З огляду на положення частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України укладена між сторонами угода визнається правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ч. ч. 2 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що двосторонні правочини є договорами, в яких погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У постанові КЦС ВС від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 Верховний суд зазначив, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК). При цьому, під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що статтею 204 ЦК України регламентована презумпція правомірності правочину. Так, відповідно до наведеної норми права правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Жодних судових рішень про визнання укладеного між сторонами правочину недійсним або встановлення його нікчемним суду не надано. Відповідно до довідки ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» за Вих. № 1-1912 від 19 грудня 2024 року слідує, що 30 березня 2024 року о 17:27:28 було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: на суму 10800,00 грн, номер картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua 365215523, призначення платежу: Зарахування 10800 грн на карту [NUMBER] (а.с.42) Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 4516118 від 30.03.2024 р. виконаного первісним кредитором ТОВ "Лінеура Україна" станом на 25 листопада 2024 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становила 66218 грн, з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі 9370 грн, прострочена заборгованість за процентами в розімрі 50598 грн. та 6250 штрафні санкції (а.с. 37-41) Також судом встановлено, що 25 листопада 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції»уклали Договір факторингу № 25/11/2024, відповідно до якого ТОВ «Українські фінансові операції»набуло прав вимоги в тому числі і до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 4516118 від 30.03.2024 р., що підтверджується копією договору факторингу № 25/11/2024 від 25 листопада 2024 року, копією акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу, витягом з реєстру боржників до договору факторингу № 25/11/2024 від 25 листопада 2024 року, копіями платіжних інструкцій № 512 від 06.12.2024 р. № 511 від 05 грудня 2024 року та № 510 від 05.12.2024 р. про оплату ТОВ «Українські фінансові операції» ТОВ «Лінеура Україна» за договором факторингу № 25/11/2024 від 25 листопада 2024 року. (а.с. 73 зворот - 78, 79, 60 зворот - 61, 93-94) Станом на дату укладення договору факторингу № 25/11/2024 від 25 листопада 2024 року, строк дії кредитного договору № 4516118 від 30.03.2024 р. не закінчився, тому в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, позивачем - ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 26.11.2024 по 24.03.2025 (119 календарних днів) здійснило нарахування процентів у сумі 27875,75 грн. що підтверджується розрахунком заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції» за Договором № 4516118 про надання споживчого кредиту від 30.03.2024 р. за 119 календарних днів (26.11.2024-24.03.2025. (а.с. 62-63) Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі договору № 4516118 про надання споживчого кредиту від 30.03.2024 р. та додаткового договору до нього отримав в ТОВ "Лінеура Україна" кредит у розмірі 12500,00 грн. строком на 360 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,499 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним, однак взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків не виконав, чим істотно порушив умови укладеного договору. Загальна заборгованість за даним кредитним договором, станом на 24.03.2025 року становила 94093,75 грн., з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі 9370 грн, прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом нарахованими первісним кредитором ТОВ "Лінеуа Україна" в розімрі 50598 грн., 6250 штрафні санкції нарахованими первісним кредитором ТОВ "Лінеуа Україна", та 27875,75 грн. відсотків за користування кредитом нарахованими позивачем ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 26.11.2024 по 24.03.2025 року. Доказів щодо сплати грошових коштів за кредитним договором, будь-кому з кредиторів, які б спростовували зазначену суму заборгованості, відповідач суду не надав. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 530 ЦПК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту статей 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За правилами статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З огляду на наведене належна до стягнення з відповідача на користь позивача сума заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4516118 від 30 березня 2024 року та додаткового договору до нього становить 87843,75 грн., з яких 9370 грн. заборгованість за тілом кредиту, 50598 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом нарахованими первісним кредитором ТОВ "Лінеуа Україна", та 27875,75 відсотків за користування кредитом нарахованими позивачем ТОВ «Українські фінансові операції». Оскільки відповідач в судове засідання не з`явився та належними доказами не спростував доводи позивача, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, та враховуючи те, що умовами кредитного договору встановлено обов`язок позичальника повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, визначені договором, а також те, що позичальник не виконує взятті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та процентів, суд приходить до висновку, що у позивача виникло право вимоги повернення вказаної суми заборгованості. Щодо вимоги позивача про зазначення в рішенні про нарахування органом (особою), яка здійснюватиме примусове виконання судового рішення, інфляційні витрат, 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та до моменту виконання рішення на підставі частини десятої статті 265 ЦПК України суд дійшов такого висновку. Відповідно до частини 10 статті 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. При цьому вказана стаття є нормою процесуального права, оскільки розміщена в процесуальному законі, та не містить імперативного характеру, а тому у суду немає обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів до моменту виконання судового рішення. Суд вважає, що рішення суду має бути чітким та зрозумілим для його виконання. Нарахування інфляційних втрат та відсотків має мінливий характер і залежить від кількості днів прострочення зобов`язання, а тому при ухваленні рішення неможливо визначити розмір, що підлягає сплаті в майбутньому. Крім того, суд зазначає, що 24.02.2022 Законом України «Про правовий режим воєнного стану в Україні» введено режим воєнного стану, який було неодноразово продовжено, та який триває станом на день ухвалення даного рішення. Відповідно до п.18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитний договір укладено під час дії воєнного стану та воєнний стан триває станом на день ухвалення даного рішення, отже на правовідносини, які склались між сторонами, поширюється дія п.18 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України. У такому випадку відсутня необхідність та можливість застосування положень ч. 10 ст. 265 ЦПК України до правовідносин, що виникли між сторонами, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем, відповідно до платіжної інструкції № 537 від 29 липня 2025 року, понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн, а тому враховуючи, що позовні вимоги задоволенні судом повністю вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо витрат на професійну правничу допомогу в даній справі заявлених до стягнення в розмірі 10000 грн., суд зазначає наступне. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно положень ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. В частині 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Частиною 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно наданих копій договору № 01/08/2024-А про надання юридичних послуг від 01.08.2024 р. (а.с. 68 зворот - 70) акту №4516118 прийому-передачі виконаних робіт згідно договору № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 р. (а.с. 42 зворот - 43), детального опису робіт (а.с. 43 зворот - 44), заявки № 4516118 від 21 квітня 2025 р. на виконання доручення (а.с. 44 зворот - 45) розмір витрат на правничу допомогу визначено 10000 грн. Згідно з положеннями частини 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). З п. 22 вказаної постанови вбачається, що у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі не є співмірним з складністю справи та виконаними адвокатом роботами, обсягом наданих послуг, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що витрати на правничу допомогу мають складати 5000 грн.

Outcome: approved