Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 1997 року та рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2006 року у справі № 2-1710/2006 вона набула право власності на 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та фактично володіє і користується вказаним майном. При цьому зазначає, що на момент відчуження житлового будинку відповідачу також належала земельна ділянка, на якій розташований даний об`єкт нерухомості, а саме земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0499 га, з цільовим призначенням - 02.01 «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер 1211000000:08:778:0009. Позивач вказує, що з урахуванням положень ст. 30 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент укладення договору, а також принципу єдності правової долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, у зв`язку з переходом до неї права власності на частину житлового будинку, до неї одночасно перейшло і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування придбаного об`єкта. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати за нею право власності на вищевказану земельну ділянку. Провадження у справі відкрито ухвалою судді від 27.10.2025 року. Позивач та її представник - адвокат Страх В.О. у судове засідання не з`явилися. Представником позивача подано до суду заяву, в якій зазначено, що просить розглянути за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив розглянути справу без його участі. Проти задоволення позову не заперечував, позов визнав у повному обсязі, зазначив, що обставини, викладені у позовній заяві, відповідають дійсності. Також відповідач не заперечував проти визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0499 га, цільове призначення - 02.01 «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер: 1211000000:08:778:0009. Дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку наданим суду доказам, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником 2/3 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Як убачається з матеріалів справи, право власності на 2/3 частини зазначеного будинку позивач набув на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 1997 року, укладеного на Придніпровській товарній біржі та зареєстрованого за № 162-Н/97, а також на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2006 року у справі № 2-1710/2006. Зі змісту договору купівлі-продажу від 08 липня 1997 року вбачається, що [PERSON] (продавець) відчужив на користь [PERSON] (покупця) 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , що відповідало квартирі [ADDRESS] у житловому будинку літери «А-1», житловою площею 29,0 кв. м та загальною площею 45,8 кв. м. Судом установлено, що спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка на момент укладення договору купівлі-продажу перебувала у власності продавця. Зокрема, земельна ділянка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0499 га, цільове призначення - 02.01 «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер 1211000000:08:778:0009. Підставою набуття права власності на земельну ділянку було рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 14 травня 1997 року № 247/2 та виданий на його підставі державний акт на право приватної власності на землю від 02 вересня 1997 року серії ДП. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що відповідно до ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України акти цивільного законодавства не мають зворотної дії у часі, а правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України «право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів», а відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України «право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом». Відповідно до ст. 392 ЦК України «власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою». Оцінюючи підстави набуття позивачем права власності на 2/3 частини житлового будинку, суд враховує, що зі змісту договору купівлі-продажу вбачається: він укладений відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований Придніпровською товарною біржею, та не підлягав подальшому нотаріальному посвідченню. Водночас, відповідно до ст. 227 ЦК України та Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних і юридичних осіб, такий договір підлягав державній реєстрації у БТІ за місцем знаходження нерухомості. На момент укладення договору купівлі-продажу у 1997 році редакція Закону України «Про товарну біржу» не передбачала правових наслідків у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог ст. 15 цього Закону щодо допуску товарів до обігу чи членства на біржі. Таким чином, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, що підтверджується письмовими доказами, та виконали його умови. Крім того, судом установлено, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2006 року у справі № 2-1710/2006 позовні вимоги [PERSON] були задоволені у повному обсязі: суд визнав дійсним договір купівлі-продажу від 08 липня 1997 року 2/3 частин будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] на Придніпровській товарній біржі, та визнав за позивачем право власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку. Також суд враховує, що відповідно до положень ст. 42 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, цивільно-правові угоди могли укладатися у формі усній та письмовій (проста або нотаріальна). Разом з тим, ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачала, що договір купівлі-продажу житлового будинку має бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, а недодержання цієї вимоги тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР. Водночас правила ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» визначали, що угоди, які укладені учасниками біржі щодо купівлі-продажу об`єктів, допущених до обігу на товарній біржі та зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, а така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Судом також враховано роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у п. 4 постанови № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями), відповідно до яких з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними лише ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори купівлі-продажу жилого будинку (квартири) чи його (її) частини, у тому числі при придбанні на біржових торгах. Щодо вимог позову про визнання права власності на земельну ділянку, суд виходить з того, що перехід права власності на об`єкт нерухомого майна зумовлює перехід права на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування, з огляду на принцип єдності правової долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Відповідно до ст. 120 ЗК України «у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, припиняється право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщені ці об`єкти», а також «до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину без зміни її цільового призначення». Крім того, у разі набуття права власності на жилий будинок кількома особами, «право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності». Суд враховує також роз`яснення Верховного Суду України, викладені у листі від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», ст. 377 ЦК, ст. 120 ЗК, де зазначено, що у разі переходу права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно зі ст. 30 ЗК України (в редакції, чинній на той час), до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні об`єкти, якщо інше не було передбачено договором. Крім того, відповідно до правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю або споруду. Також вказано, що при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. З огляду на викладене, оскільки на час відчуження спірного житлового будинку земельна ділянка, на якій він розташований, перебувала у власності продавця, а позивач на законних підставах набув право власності на 2/3 частини житлового будинку та фактично володіє ним, наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування вказаного об`єкта нерухомості. Крім того, суд бере до уваги, що відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував, зазначивши, що обставини, викладені у позовній заяві, є вірними, а також не заперечував проти визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінивши наведені обставини та докази у сукупності, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить вимогам закону, не порушує права та інтереси інших осіб, а позовні вимоги підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами у справі є будь-які відомості, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують позовні вимоги або заперечення, а також інші факти, що мають значення для розгляду справи та підлягають встановленню судом під час ухвалення рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними визнаються такі докази, на підставі яких можливо встановити реальні обставини справи. За ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають суду можливість зробити обґрунтований висновок про наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування. На підставі викладеного,

Outcome: approved