Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

ТОВ «Українські фінансові операції», в особі представника Дідуха Євгена Олександровича, який діє на підставі договору про надання юридичних послуг №01/08/2024-А від 01.08.2024р. та довіреності від 31.07.2024р., звернулось до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №4088659 від 26.10.2023р. в загальній сумі 66 660,30 грн., судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн. (документи були сформовані та подані через систему «Електронний суд»). В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 26.10.2023р. між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] був укладений електронний Договір про надання споживчого кредиту №4088659, на підставі якого відповідачу були надані кредитні кошти в сумі 9 900 грн. строком на 360 днів шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ «Універсал Банк», зі сплатою відсотків за користування кредитом. Згідно укладеного Договору факторингу №26/07/2024 від 26.07.2024р. право вимоги за кредитним договором №4088659 від 26.10.2023р. перейшло від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції». Окрім того, в межах строку дії Договору ТзОВ «Українські фінансові операції» нарахувало проценти за період з 26.07.2024р. по 20.10.2024р. за 86 календарних днів в загальній сумі 15 046,90 грн. У зв`язку з порушенням відповідачем порядку повернення кредитних коштів в нього утворилась заборгованість в розмірі 66 660,30 грн., з яких: 8 748,20 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту, 42 865,20 грн. заборгованість за процентами, нарахованими первісним кредитором, 15 046,90 грн. заборгованість за процентами, нарахованими позивачем, в межах строку дії договору. Оскільки відповідач не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути із відповідача заборгованість в загальній сумі 66 660,30 грн. та судові витрати по справі. 02.05.2025 судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За клопотанням представника позивача 02.06.2025р. судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою зобов`язано АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» надати суду інформацію щодо емітування на ім`я [PERSON] платіжної картки № [NUMBER] , виписку з карткового рахунку про рух коштів по такій картці за період з 26.10.2023р. по 06.11.2023р., а також інформацію про номер телефону, на який надсилається інформація про підтвердження здійснення операцій по такій картці. На виконання відповідної ухвали про витребування доказів від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» до суду 12.06.2025р. надійшла витребувана судом інформація. 16.06.2025р. судом ухвалено заочне рішення про задоволення позову в повному обсязі. За результатом розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення суду, судом постановлено ухвалу від 12.12.2025р. про скасування заочного рішення суду від 16.06.2025р. та призначено судове засідання з розгляду справи. 18.12.2025р. від представника відповідача адвоката Литвин О.П., яка діє на підставі ордеру серії СА №1142166 від 17.11.2025р., до суду надійшов відзив проти позову, в якому вказується, що відповідач частково заперечує проти позову. В обґрунтування заперечень сторона відповідача посилається на неправомірне нарахування процентів за ставкою 2% на день в період з 22.04.2024р. по 20.10.2024р., оскільки це суперечить ч. 5 ст. 8 та п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування». Сторона відповідача стверджує, що відповідні положення Закону України «Про споживче кредитування» розповсюджуються на кредитний договір №4088659 від 26.10.2023р., а тому за період з 23.04.2024р. по 20.08.2024р. максимальний розмір процентної ставки за кредитним договором повинен становити 1,5%, а розмір нарахованих процентів відповідно 15 746,40 грн. (131,22грн. * 120 днів); за період з 21.08.2024р. по 20.10.2024р. розмір процентної ставки повинен становити 1%, а розмір нарахованих відсотків 5 336,28 грн. (87,48грн. * 61 день). Сума заборгованості за відсотками за період з 25.11.2023р. по 22.04.2024р. відповідачем не оспорюється, оскільки вони були нараховані у розмірі процентної ставки 2%, що не суперечить закону, та становлять 26 244 грн. за 150 днів. Отже відповідач визнає позов частково на загальну суму 56 326,68 грн., з яких 9 000 грн. тіло кредиту, 47 326,68 грн. відсотки за користування кредитом. 22.12.2025р. від представника позивача Лисенко Д.В., який діє на підставі електронної довіреності в підсистемі «Електронний суд» від 20.06.2025р., надійшла відповідь на відзив, в якій акцентується увага на дійсності та обов`язковості для відповідача умов кредитного договору щодо розміру процентної ставки за користування кредитом, оскільки всі умови договору були погоджені його сторонами на засадах вільного волевиявлення і добровільно, а відтак відповідають принципам справедливості, розумності та добросовісності. Позивач в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки. Натомість у відповіді на відзив викладено клопотання про проведення розгляду справи без участі представника позивача, внаслідок чого неявка відповідного представника не перешкоджає розгляду справи. В судовому засіданні представник відповідача частково заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснила, що у відзиві було допущено описку в частині визнання відповідачем залишку заборгованості по тілу кредиту. Зауважила, що відповідач визнає позовні вимог в межах розміру заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8 748,20 грн. та суми нарахованих процентів в розмірі 47 326,68 грн. 19.01.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення рішення по справі. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 26.10.2023р. між ТзОВ «Лінеура Україна» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі Договір про надання споживчого кредиту №4088659 (далі Договір №4088659) /а.с. 28-34, 35-48, 49-52, 53, 54-56, 57, 58/. Згідно умов вказаного договору кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 6 000 грн., зі строком користування кредитом 360 днів та періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Стандартна процентна ставка становить 2,0% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього Договору. 10.11.2023р. [PERSON] (позичальник) в межах вказаного Договору підписав Паспорт споживчого кредиту (до укладення додаткового договору №4088659-Т1 до Договору про споживчий кредит №4088659 від 26.10.2023р.), який підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 1309 /а.с. 54-56, 57-58/. Згідно зазначеного договору сума ліміту за додатковим договором складає 3 900 грн., загальна сума ліміту за договором №4088659 складає 9 900 грн., сума кредиту на дату підписання цього Паспорту споживчого кредиту до укладення додаткової угоди та з урахуванням фактичної сплати суми кредиту за Договором №4088659-Т1 складає 6 000 грн. Строк кредитування за Договором №4088659-Т1 складає 360 днів. Стандартна процентна ставка становить 2,0% в день, знижена процентна ставка 0,60% в день. Порядок погашення кредиту: періодичність внесення платежів зі сплати процентів кожні 30 днів, перший платіж у сумі 1 407,60 грн., 10 платежів по 5 940 грн., останній 12-ий платіж 15 840 грн., який включає: проценти 5 940 грн., кредит 9 900 грн. Як вбачається з листа ТзОВ «Пейтек Україна» від 26.07.2024р. вих. 20240726-3367, в рамках співпраці з ТзОВ «Лінеура Україна» за Договором про організацію переказу грошових коштів №210222-1 від 21.02.2022р., на платіжну картку № [NUMBER] були зараховані кредитні кошти: 26.10.2023р. в розмірі 6 000 грн. /а.с. 59/. Згідно листа ТзОВ «Універсальні платіжні рішення» ТОВ «УПР» від 26.07.2024р. вих. 516-2607, в рамках співпраці з ТзОВ «Лінеура Україна» за Договором на переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019р., на платіжну картку № [NUMBER] були зараховані кредитні кошти: 10.11.2023р. в розмірі 3 900 грн. /а.с. 60/. Факт отримання кредитних коштів на загальну суму 9 900 грн. відповідачем визнається. За період з 26.10.2023р. по 23.11.2023р. включно відповідачу були нараховані проценти за зниженою процентною ставкою 0,60% в день (до 10.11.2023р. 36 грн. в день, з 10.11.2023р. 59,40 грн. в день), а всього нараховано 1 348,20 грн., які були сплачені 24.11.2023р., а також було сплачено тіло кредиту в розмірі 1 151,80 грн. В подальшому, саме з 25.11.2023р. по 26.07.2024р. (включно) була застосована стандартна процентна ставка 2,0% в день (174,96 грн. в день) та за вказаний період відповідачу були нараховані проценти на загальну суму 42 865,20 грн. /а.с. 61-66/. Починаючи з 25.11.2023р. відповідачем не здійснювалося жодних платежів для погашення зобов`язань за кредитним договором. 27.07.2024р. відповідачу перестали нараховуватися проценти за користування кредитом. Таким чином, станом на 26.07.2024р. включно розмір заборгованості відповідача складав 51 613,40 грн., з яких: 8 748,20 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту та 42 865,20 грн. заборгованість за процентами. 26.07.2024р. між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «Українські фінансові операції» був укладений Договір факторингу №26/07/2024, відповідно до умов якого ТзОВ «Лінеура Україна» відступило, а ТзОВ «Українські фінансові операції» набуло права вимоги заборгованості до Боржників, які зазначені в Реєстрі боржників (Додаток №1 до договору факторингу від 26.07.2024р. №26/07/2024), в тому числі і право вимоги заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №4088659, укладеним із [PERSON] /а.с. 67-76, 77/. На момент укладання такого договору розмір кредитної заборгованості відповідача складав 51 613,40 грн., з яких: 8 748,20 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту та 42 865,20 грн. заборгованість за процентами. В подальшому, новим Кредитором ТзОВ «Українські фінансові операції» відповідачу [PERSON] були нараховані проценти за користування кредитними коштами, в межах Договору про надання споживчого кредиту №4088659 від 26.10.2023р., за період з 27.07.2024р. по 20.10.2024р. (за 86 календарних днів) в загальній сумі 15 046,56 грн. Таким чином загальна сума заборгованості відповідача складає 66 659,96 грн., з яких: 8 748,20 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту, 42 865,20 грн. заборгованість за процентами за період з 26.10.2023р. по 26.07.2024р. включно, 15 046,56 грн. заборгованість за процентами за період з 27.07.2024р. по 20.10.2024р. включно. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту №4088659 від 26.10.2023р., то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). При цьому згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем було укладено Договір №4088659 в електронній формі, в якому сторони погодили умови надання позивачем кредитних коштів відповідачу. На підставі такого договору відповідачем було отримано кредитні кошти в сумі 9 900 грн., які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом, але в порушення умов договору не зробив цього. При цьому, умовами договору сторони визначили, що строк користування кредитними коштами складає 360 днів, а сплата відсотків за користування кредитом здійснюється відповідно до графіку платежів. Також судом встановлено, що сторонами не заперечується факт укладання Договору №4088659, його основні умови, факт отримання відповідачем кредитних коштів, а також допущення ним прострочення виконання грошових зобов`язань, оскільки він після 25.11.2023р. не здійснював жодних платежів на виконання своїх договірних зобов`язань. Отже цілком обґрунтованими є доводи позивача про порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором №4088659, обумовлено дійсністю Договору факторингу №26/07/2024 від 26.07.2024р., а відтак позивач набув право вимоги до відповідача. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом у передбачені договором строки, внаслідок чого за ним обчислюється заборгованість за основним боргом та процентами за користування кредитом. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору №4088659 відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснював жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитора, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги про стягнення заборгованості за основним боргом (тіло кредиту) в розмірі 8 748,20 грн. є обґрунтованими і правомірними. В той же час в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача проценти за користування кредитом на загальну суму 57 912,10 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», станом на 26.07.2024р. за відповідачем обчислювалась заборгованість по процентам за кредитом за Договором №4088659 в сумі 42 865,20 грн., що нараховані за 245 днів користування кредитом (з 25.11.2023р. по 26.07.2024р. включно) за денною процентною ставкою 2% /а.с. 61-66/. Згідно розрахунку заборгованості, складеного позивачем, останнім додатково нараховано відповідачу проценти в сумі 15 046,56 грн., що обчислені за користування кредитом у період з 27.07.2024р. по 20.10.2024р. (86 днів) за денною процентною ставкою 2% /а.с. 78/. Отже загальна сума нарахованих процентів складає 57 911,76 грн. (42 865,20 грн. + 15 046,56 грн.). Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам кредитування, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п.1.3, 1.4, 3.1, 3.2 Договору №4088659. Натомість відповідач посилається на нікчемність умов договору в частині визначення денної процентної ставки за користування кредитом в розмірі, що не відповідає положенням ч. 5 ст. 8 Закону №1734. В цьому контексті, суд бере до уваги, що питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. Станом на день укладання Договору №4088659, положення Закону №1734 не містили обмежень щодо розміру реальної денної процентної ставки за споживчими кредитами. Законом України №3498-ІХ від 22.11.2023р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон №3498)було внесено зміни до Закону №1734 внаслідок чого в новій редакції ч. 5 ст. 8 з врахуванням п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за договором про споживчий кредит не може перевищувати наступні значення: в період часу з 24.12.2023р. по 21.04.2024р. (120 днів) 2,5%; 22.04.2024р. по 19.08.2024р. (120 днів) 1,5%; з 20.08.2024р. 1%. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення від п. 2, 3 мотивувальної частини рішення 09.02.1999 №1-рп/1999; абзац перший, речення перше абзацу другого пункту 5 мотивувальної частини рішення від 26.01.2011 № 1-рп/2011). Закон №3498 набув чинності 24.12.2023р., а відтак запроваджені ним положення щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки розповсюджуються на договори про споживчий кредит, що укладені після 24.12.2023р. В той же час пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3498 передбачено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону (зміни до Закону №1734) поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Статтею 3 ЦК передбачено, що цивільне законодавство ґрунтується, зокрема, на засадах свободи договору , справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до ст. 5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно ст. 6 ЦК сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Строк договору відноситься до його основних умов, а відтак продовження строку дії договору є зміною умов договору, що за загальним правилом допускається лише за згодою сторін (ч. 1 ст. 651 ЦК). В договірному праві продовження строку дії договору (пролонгація) можливе шляхом укладання сторонами відповідної угоди або включення до змісту договору умови про автоматичне продовження строку його дії і свідчить про те, що сторони погодили збільшення періоду часу протягом якого вони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки відповідно до договору. Отже поняття «продовження строку дії договору» передбачає угоду між сторонами про продовження періоду часу (строку), протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що тлумачення змісту пункту 2 розділу ІІ Закону №3498 в контексті положень ст. 58 Конституції України, ст.ст. 3, 5, 6 ЦК свідчить, що запроваджені таким Законом зміни поширюються на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено шляхом його пролонгації (збільшення періоду часу договірного регулювання прав та обов`язків сторін договору) після набрання чинності цим Законом. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що Договір №4088659 був укладений його сторонами 26.10.2023р. строком на 360 днів і строк дії такого договору сторонами не продовжувався. Укладаючи відповідний договір сторони погодили його умови та процентну ставку на рівні 2% за кожен день користування кредитом. При цьому, за змістом додатку 1 від 24.11.2023р. до Договору №4088659 /а.с. 58/ відповідач погоджувався на те, що загальний розмір процентів за користування кредитом за весь строк дії договору складатиме 59 086,32 грн., з яких ним добровільно було сплачено лише 1 348,20 грн. Таким чином, обчислений позивачем розмір заборгованості за процентами, які нараховані за фактичний період користування кредитом з 25.11.2023р. по 20.10.2024р. (331 день) за денною процентною ставкою 2%, на загальну суму 57 911,76грн є цілком правомірними та обґрунтованими. Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у кредитному договорі і він користувався кредитними коштами. Також за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за ним обчислюється заборгованість в загальному розмірі 66 659,96 грн., з яких: тіло кредиту 8 748,20 грн.; проценти за користування кредитом 57 911,76 грн. Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 66 659,96 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та оплати правничої допомоги в розмірі 10 000 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. В даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню в межах суми 66 659,96 грн., що складає 99,99% від ціни позову, а відтак на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача витрати зі сплати судового збору в повному обсязі, тобто в розмірі 2 422,40 грн. Натомість оцінюючи розмір заявлених стороною позивача вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Позивач просив компенсувати йому за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 10 000 грн. Представник відповідача заперечила щодо обґрунтованості розміру таких витрат, посилаючись на їх завищений розмір та у своїх заявах по суті справи зазначала, що відповідний розмір витрат не може перевищувати 3 000 грн. Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критеріїв співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial