Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , у якій просить суд: - розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 10 лютого 2021 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом № 136, свідоцтво серії [NUMBER] видане 10 лютого 2021 року та залишити дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживати з нею; - стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що 10 лютого 2021 року вона уклала шлюб з [PERSON] , актовий запис № 136, свідоцтво серії [NUMBER] видане 10.02.2021 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Від шлюбу з відповідачем мають трьох дітей: двох дочок - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , які проживають з нею. При цьому старша дочка [PERSON] має інвалідність з народження. Протягом останніх двох років сімейне життя між нею та чоловіком поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин з кінця 2024 року. Відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про дітей. Агресивно поводився. Свідком такої поведінки ставали їхні діти. Це впливало на їх психічний стан та кожен раз спричиняло їм душевні страждання. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. За її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як у неї так і у відповідача на ґрунті сімейно-побутових проблем, та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. На думку позивача, за таких умов шлюб необхідно розірвати та залишити дітей проживати зі нею. Спору щодо розподілу спільного майна та визначення місця проживання дітей не має. Позивач зазначає, що не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо спільних дітей. Разом з тим, відповідач тривалий витрачав кошти лише на свої потреби та забезпечення свого способу життя, а коштів, що ним надавались не вистачало навіть на задоволення базових потреб дітей. Виплати мають нестабільний характер та існує ймовірність того, що відповідач взагалі припинить матеріально підтримувати дітей. Тому у позивача є підстави вважати, що відповідач і в подальшому в добровільному порядку не буде матеріально утримувати дітей і є потреба в примусовому стягненні аліментів на утримання дітей. Для забезпечення повноцінного харчування в меню дітей обов`язково мають бути включені риба та м`ясо, свіжі фрукти і соки, молочні та кисломолочні продукти, яйця, тверді сири та багато іншого. Це все тягне за собою відповідні витрати. Така ж сама ситуація щодо забезпечення дітей одягом та взуттям. Крім того діти потребують ліків під час хвороб, вітамінів. Так, у старшої дочки є інвалідність, так як у неї вроджений сколіоз зумовлений вродженою вадою розвитку кісток, множинні вади розвитку та сегментації хребців. Хребет коригований полісегментарною «ростучою» конструкцією Nova Spine Socore. В зв`язку зі зміною антропоморфних даних вона потребує спеціальних меблів, ЛФК та постійного догляду. Відповідач має задовільний стан здоров`я та стабільно отримує пенсію. Не має інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Фактично він витрачає кошти лише на задоволення своїх потреб. Його матеріальне становище дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі, що забезпечуватиме гармонійний розвиток дітей. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК, проте в ухвалі про відкриття провадження від 04.12.2025 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Зокрема, відповідача було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення повідомлення про розгляд та ухвали суду про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками за зареєстрованим місцем проживання відповідача, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштової кореспонденції. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Отже, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Суд вважає, що позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає до задоволення, оскільки сімейні стосунки між сторонами не склалися, подружні відносини сторонами не підтримуються, за вказаними позивачем обставинами збереження шлюбу неможливе, тому шлюб необхідно розірвати. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, з матеріалів справи вбачається, що відповідач є батьком дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , які перебувають на утриманні позивача відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 27.11.2025 року, який затверджено секретарем сільської ради та виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області Н.Шпак, а тому відповідно до ст. 180 СК України зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Як передбачено ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розмір аліментів, які позивач просить стягнути з відповідача, відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 182 СК України щодо розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд визначає, що рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з позивачем, то суд зазначає наступне. Частиною 4 ст. 19 Сімейного кодексу України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Суд констатує, що у спорах цієї категорії справ позивач має надати суду, серед іншого, висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей з позивачем, а також акт обстеження житлово - побутових умов батька, матері, які мають бути складені відповідно до ст. 19, 161 СК України. Для отримання висновку позивач має самостійно звернутись до відповідного органу опіки за місцем проживання дитини. Проте в матеріалах справи відсутні відомості щодо того, чи зверталась позивач до органу опіки та піклування та чи наявний висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей з позивачем. Крім того, відсутні посилання на докази, що дітям створені належні побутові умови для проживання. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо визначення місця проживання дітей є передчасною та не доведеною доказами, а тому не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач при подачі позову була звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" та п. 9 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", тому судовий збір за дві позовні вимоги у розмірі (1211 грн 20 коп.+1211 грн 20 коп.=2422 грн 40 коп.) слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial