Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

20 червня 2025 року представник акціонерного товариства «Кредобанк» - Гончарова У.І. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №CL-324888 від 22 липня 2021 року в розмірі 596547,43 грн, яка утворилась станом на 11 травня 2025 року, та складається з: заборгованості за кредитом 470 992,80 грн; заборгованості за відсотками 125554,63 грн, а також просила стягнути понесені позивачем судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що 22 липня 2021 року [PERSON] отримав кредит на поточні потреби в розмірі 500 000 грн строком на 60 місяців, тобто до 21 липня 2026 року зі сплатою процентів в розмірі 35 % річних. Оскільки відповідач прострочив погашення кредиту та не дотримався графіку повернення кредиту та сплати відсотків, банк 29 квітня 2024 року направив на його адресу досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, яка відповідачем залишена поза увагою. Ураховуючи викладене, просила стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 596547,43 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 470 992,80 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 125554,63 грн, а також судові витрати в сумі 8949 грн. У відзиві на позов представник відповідача [PERSON] адвокат Шелудько О.О. просила у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не дотримано спеціального порядку, передбаченого Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції від 10 червня 2017 року щодо заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення кредиту у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, оскільки банком не надано доказів отримання відповідачем такої вимоги. Уважала, що наданий позивачем список згрупованих поштових відправлень №85/ДСТ, згідно з яким на адресу місця проживання [PERSON] направлено поштове відправлення №0503855527385 не дозволяє встановити вміст поштового відправлення, тобто які саме документи були направлені на адресу відповідача, а опис вкладення, зокрема, що це є досудова вимога, не містить номеру поштового відправлення, до якого він додається, відбитку календарного штемпеля. Крім того, позивачем не надано доказів отримання відповідачем цієї вимоги, що звільняє боржника від обов`язку дострокового погашення кредиту. Звертала увагу суду, що відповідач не ухиляється від виконання ним обов`язку з повернення кредиту, оскільки ним на погашення заборгованості сплачено 29 007,20 грн в рахунок заборгованості за тілом кредиту та 360736,80 грн в рахунок заборгованості за відсотками та він неодноразово звертався до позивача про реструктирізацію заборгованості у зв`язку із виникненням форс-мажорів, які перешкоджали своєчасному виконанню зобов`язань за договором, зокрема мобілізацію його транспортних засобів на військові потреби, та мобілізацію найманих працівників, що значно зменшило його доходи. У судове засідання представник позивача, який належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача адвокат Шелудько О.О. у судовому засідання просила у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у відзиві. Заслухавши представника відповідача, дослідивши надані докази суд дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що 22 липня 2021 року між сторонами укладено кредитний договір №CL-324888, за умовами якого [PERSON] отримав споживчий кредит на поточні потреби в розмірі 500 000 грн строком на 60 місяців, тобто до 21 липня 2026 року зі сплатою процентів в розмірі 35 % річних, який перераховано на поточний рахунок позичальника, відкритий у АТ «Кредобанк» (п.п.2.1, 2.3, 2.4, 4.1). Підписанням цього кредитного договору сторони дійшли згоди, що протягом строку дії цього договору на нього поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування». Загальні витрати позичальника за кредитним договором становлять 575293,96 грн, орієнтовна загальна вартість кредитну становить 1075293,96 грн. Позичальник здійснює погашення заборгованості згідно графіку платежів відповідно до додатку до договору. Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 17918 грн (п.п.4.4, 4.6, 6.2). Банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши [PERSON] кредит в сумі 500000 грн, що підтверджується меморіальним ордером №41271384 від 22 липня 2021 року. 29 березня 2022 року [PERSON] звернувся до банку із заявою про відтермінування платежів за договором у зв`язку із форс-мажорними обставинами. 23 червня 2022 року сторонами укладено додатковий договір №1 до кредитного договору від 22 липня 2021 року, яким сторони змінили порядок погашення позичальником заборгованості шляхом підписання нового графіку платежів та визначили дату останнього платежу 21 липня 2027 року та розмір щомісячного платежу в сумі 18598,00 грн. 25 жовтня, 09 грудня 2022 року [PERSON] звертався до банку із заявами про реструктирізацію заборгованості у зв`язку із мобілізацією належних йому транспортних засобів, які він використовує у підприємницькій діяльності, внаслідок чого зменшилась його платоспроможність, а тому він не може в повній мірі виконувати умови договору. 16 січня 2023 року сторонами укладено додатковий договір №1 до вказаного договору від 22 липня 2021 року, яким з 22 січня 2023 року змінили порядок погашення позичальником заборгованості шляхом підписання нового графіку платежів та встановили кредитні канікули по сплаті тіла кредиту до 22 липня 2023 року, збільшили розмір щомісячного платежу до 21544,00 грн, який мав сплачуватись з 22 липня 2023 року. Оскільки відповідач прострочив погашення кредиту та не дотримався зазначеного графіку повернення кредиту та сплати відсотків, банк 29 квітня 2024 року направив на його адресу досудову вимогу №85-140592223/24 про сплату заборгованості за договором, що утворилась станом на 29 квітня 2024 року в сумі 125 097,47 грн, та надав 35 календарних днів з моменту надсилання вказаної вимоги для усунення порушення умов договору та погашення простроченої заборгованості, у разі невиконання якої вимагав достроково повернення кредит у повній непогашеній сумі 669 410,69 грн. Тобто, у зв`язку із неналежним виконанням боржником взятих на себе зобов`язань за договором банк просить достроково повернути кредитні кошти у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України). У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року №1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» від 13 травня 1991 року № 1023-XII (далі Закон №1023-XII) застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону №1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII. Відповідно до положень частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту». Ураховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини 10 статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Верховний Суд наголошував, що у справах про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором саме позивач повинен довести у судах першої та апеляційної інстанцій, що відповідно до умов укладеного кредитного договору строк виконання такого зобов`язання є таким, що настав, а тому позичальник продовжує користуватися цими грошовими коштами неправомірно. У разі дострокового стягнення суми кредиту саме позивач має довести, що такий обов`язок виник, оскільки виключно з ініціативи кредитора та у порядку, визначеному умовами кредитного договору, в односторонньому порядку відбулася зміна умов такого договору, зокрема щодо строку виконання цивільного зобов`язання. В оцінці цього визначальними є умови кредитного договору. Такий договір є джерелом правового регулювання цивільних відносин між сторонами, який визначає обов`язкові для обох сторін правила поведінки, відмінні від їх законодавчого регулювання. Умовами п.3.3 кредитного договору, укладеного між сторонами зазначено, що банк у разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісії, до сплати платежів за договором, про що письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні протягом 30 днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти та комісії не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку. (п.п. 6.9, 6.10 договору) Сторони погодили, що будь-які повідомлення банку, які передбачені кредитним договором, направляються на електронну адресу електронної пошти позичальника у вигляді електронного документа з накладенням кваліфікованого електронного підпису банку, або направляються банком у письмові формі поштою на його адресу, або особисто під час візиту у відділення банку. Направляння банком повідомлень, передбачених кредитним договором за адресою місця проживання позичальника, які вказані у договорі або за останньою повідомленою банку позичальником після укладення сторонами кредитного договору, адресою, вважається належним (п.10.5 договору). Разом з тим, умови п.10.5 договору щодо моменту, з якого вважається, що позичальник отримав повідомлення банку, направлені поштою або електронною поштою, не застосовується у випадках, коли законодавством України прямо визначено інший момент, з якого відповідні повідомлення вважаються отриманими позичальником. Як зазначено вище, статтею 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»). Визначальним для висновку про те, що настав строк для дострокового стягнення заборгованості є одержання вимоги банку позичальником про таке дострокове погашення заборгованості та її невиконання протягом 30 днів. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Наявні в матеріалах справи досудова вимога №85-140592223/24 про сплату заборгованості за договором, що утворилась станом на 29 квітня 2024 року в сумі 125 097,47 грн, адресована [PERSON] , список №85/ДСТ згрупованих відправлень та опис вкладення цінного листа від 01 травня 2024 року, у якому зазначена ця досудова вимога не є доказом отримання відповідачем зазначеного поштового відправлення. Доказом одержання відповідачем поштового відправлення є повідомлення про вручення поштового відправлення. Однак матеріали справи не містять жодного повідомлення за результатом направлення поштового відправлення з досудовою вимогою [PERSON] . Верховний Суд визначає, що вручення такого повідомлення позичальнику є саме тією обставиною, яка обов`язково входить у предмет доказування у такій категорії спорів та за сформованими позивачем підставами пред`явленого позову. Позивач, звернувшись до суду з позовом 20 червня 2025 року, вимагає дострокове повернення кредиту у розмірі 596547,43 грн, з яких 470992,80 грн тіла кредиту та 125554,63 грн заборгованості за відсотками. Як убачається з розрахунку заборгованості, наданого на підтвердження позовних вимог указана заборгованість за відсотками в сумі 125554,63 грн нарахована позивачем за період з 21 липня 2021 року по 21 травня 2025 року, а заборгованість за тілом кредиту є загальним залишком заборгованості, строк повернення якого закінчується 21 липня 2027 року. Оскільки належних доказів отримання відповідачем досудової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів матеріали справи не містять, отже суд уважає, що банком порушено вимогу Закону України «Про споживче кредитування» щодо направлення досудової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, а тому право на дострокове повернення кредиту у кредитора не виникло. З огляду на наведені норми матеріального права та умов укладеного кредитного договору, строк виконання якого спливає 21 липня 2027 року, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь АТ «Кредобанк» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за період з 21 липня 2021 року по 20 червня 2025 року (дату звернення позивача до суду), а тому підстав для повної відмови в позові, як про це вказує представник відповідача, відсутні. При цьому суд ураховує, що згідно оновленого графіку платежів, визначеного додатком №1 до додаткового договору №1 від 16 січня 2023 року до кредитного договору від 22 липня 2021 року, у період з 22 січня 2023 року до 22 липня 2023 року надавались кредитні канікули зі сплати тіла кредиту, після чого щомісячний платіж включав тіло та проценти та становив в загальному 21544 грн., що підлягав сплаті до 22 числа кожного місяця та настав у травні 2025 року на час звернення з позовом до суду 20 червня 2025 року. Згідно зазначеного графіку платежів з 22 січня 2023 року по 22 травня 2025 року відповідачу нараховано 142 589,02 грн тіла кредиту та сплачено ним 2683,47 грн, а всього за весь період кредитування по 22 травня 2025 року - 29007,20 грн. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути 113 581,82 грн заборгованості за тілом кредиту (142589,02-29007,20=113581,82), яка утворилась станом на 20 червня 2025 року. Щодо стягнення розміру заборгованості по відсотках за користуванням кредитом в сумі 125554,63 грн, яка нарахована позивачем станом на 20 червня 2025 року, її детальний розрахунок з урахуванням сплачених відповідачем платежів суду не наданий та представником відповідача не оспорювався, а тому суд уважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Погіршення платоспроможності [PERSON] з незалежних від нього причин, зокрема, мобілізації найманих ним працівників та належного йому транспорту, не є підставою для звільнення його від виконання обов`язків за кредитним договором в частині сплати тіла кредиту та процентів, оскільки позивачем будь-яких штрафних санкцій, передбачених договором до нього не застосовувалось, більш того, за його зверненнями йому продовжено строк кредитування та змінено графік платежів за договором. Крім того, питання про зменшення нарахованих йому відсотків відповідачем перед судом не порушувалось та будь-які докази щодо поважності невиконання ним зобов`язань за договором суду не подавалось. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором №CL-324888 від 22 липня 2021 року, яка утворилась станом на 20 червня 2025 року в сумі 239136,45 грн, з яких 113 581,82 грн тіла кредиту та 125554,63 грн заборгованості за відсотками. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 8949 грн, ціна позову становила 596547,43 грн, позов задоволено на суму 239136,45 грн тобто на 40 %, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 3579,60 грн судового збору.

Outcome: partial