Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Позиція позивача Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури Семенюк В.А. в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Якушинецької сільської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування в комунальну власність Якушинецької сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,127 га, що розташована в межах с. Микулинці, Вінницький район, Вінницька область. Просив стягнути з відповідача на користь Вінницької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор посилався на те, що Вінницькою окружною прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025020050000122 від 06.02.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.1 ст.366 КК України встановлено, що на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке фактично сільською радою не приймалось та за яке депутати не голосували, з комунальної власності вибула земельна ділянка. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га, [PERSON] набуто на підставі рішення Микулинецької сільської ради Літинського району 35 сесії 7 скликання від 22.10.2020 №812, яке вказаною сесією не приймалось. З огляду на вищезазначене, спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності поза волею власника - Якушинецької сільської ради (на час вибуття - Микулинецької сільської ради). Також встановлено, що [PERSON] 23.04.2021 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки за №630 із [PERSON] , відповідно до якого відчужив останньому спірну земельну ділянку. Наразі, земельна ділянка перебуває у власності [PERSON] . Посилаючись на недобросовісність осіб, які заволоділи земельною ділянкою, прокурор зазначає наступне. Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що [PERSON] відчужив ділянку [PERSON] , яку набув на підставі рішень Микулинецької сільської ради, які на сесії сільської ради не приймались, менше як за 1 місяць, тобто протягом короткого проміжку часу, що може свідчити про сумнівний характер вчинюваного правочину. Вартість ділянки по договору купівлі-продажу від 23.04.2021 не відповідала ринковій вартості, була значно нижчою, що також свідчить про сумнівний характер вчинюваного правочину. Згідно п.3 Договору №630 від 23.04.2021 продаж земельної ділянки відбувся за ціною 30000,00 грн, що в рази нижче від реальної ринкової ціни, яка згідно Висновку експерта про результати проведення судової оціночно-земельної експертизи від 28.01.2025 №2793/24-21 станом на 23.04.2021 могла становити 72714,00 грн. Проявивши розумну обачність і, за необхідності, отримавши правову допомогу, відповідач [PERSON] міг звернутись до органів Держгеокадастру для отримання та ознайомлення із землевпорядною документацією щодо формування спірної земельної ділянки, щоб прослідкувати історію формування ділянки, дізнатись про можливі порушення. У разі виявлення спірних/неоднозначних обставин міг зрозуміти/допустити сумнівність документів/обставин вибуття ділянки. До того ж у власності [PERSON] , членів його родини та фермерського господарства «Підкалюк», головою якого він є, чимало земельних ділянок, які знаходяться на території раніше Микулинецької сільської ради. На території колишнього Літинського району, зокрема - території колишньої Микулинецької сільської ради, відповідач здійснює господарську діяльність, що підтверджується відомостями державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначене може свідчити про обізнаність [PERSON] з місцевими жителями, ситуацією в селі щодо руху/обігу земельних ділянок тощо. З огляду на зазначене, добросовісність кінцевого набувача земельної ділянки, відповідача у цій справі слід оцінювати критично. Отже, на переконання прокурора, відповідач [PERSON] не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки в розумінні ст.388 ЦК України, оскільки знав або повинен був знати, що відчужувач, у якого він отримав майно, не має права його відчужувати. Вважає, що належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння поза її волею є віндикаційний позов - про витребування майна із чужого незаконного володіння. Також прокурором подано відповідь на відзив, у якому зазначено, що у даному випадку ділянка з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835 вибула із власності позивача всупереч волі останнього та з порушенням норм законодавства, що дає право власнику витребувати це майно. Відповідач, зокрема, зазначає, що вказана ділянка перебувала у постійному користуванні [PERSON] згідно рішення Микулинецької сільської ради від 24.06.1998 №30 і останній міг скористатись свої правом на безоплатне отримання даної ділянки у приватну власність в порядку приватизації. Однак, у [PERSON] на праві власності окрім спірної земельної ділянки наявна ще одна земельна ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яку він набув у власність на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28.05.2019 № 2-8549/15-19-сг. Тобто, цю ділянку у власність він набув раніше. Спірна земельна ділянка у приватну власність вибула у 2020 році. Встановлені обставини вказують на те, що в законний спосіб [PERSON] не міг набути спірну земельну ділянку, оскільки у приватну власність в порядку безоплатної приватизації на підставі останнім набуто земельну ділянку. Звертає увагу на те, що на підставі рішень, які уповноваженим державою органом не приймались, спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності, [PERSON] набув земельну ділянку неправомірно, не в законний спосіб, тому права відчужувати у нього не було. Зазначені обставини спростовують твердження відповідача про добросовісну поведінку [PERSON] . Разом з тим, [PERSON] відчужив ділянку [PERSON] менше як за 1 місяць, тобто протягом короткого проміжку часу, що може свідчити про сумнівний характер вчинюваного правочину, а вартість ділянки по договору купівлі-продажу від 23.04.2021 не відповідала ринковій вартості, була значно нижчою, що також свідчить про сумнівний характер вчинюваного правочину. Крім того, на підставі ухвали Вінницького міського суду від 30.10.2024, якою накладено арешт на земельні ділянки, які вибули незаконно з комунальної власності, які розташовані на території колишньої Микулинецької сільської ради, окрім спірної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, арешт накладено й на інші ділянки, які є предметом кримінального провадження та визнані речовим доказом по кримінальному провадженню. Проявивши розумну обачність i, за необхідності, отримавши правову допомогу, відповідач [PERSON] міг звернутись до органів Держгеокадастру для отримання та ознайомлення із землевпорядною документацією щодо формування спірної земельної ділянки, щоб прослідкувати історію формування ділянки, дізнатись про можливі порушення. У разі виявлення спірних/неоднозначних обставин міг зрозуміти/допустити сумнівність документів/обставин вибуття ділянки. Також вважає, що доведення добросовісності покладається виключно на набувача. Доводи та докази щодо недобросовісності відповідача останнім не спростовані. Так як позов заявлено до недобросовісного набувача земельної ділянки тому відсутні підстави в держави сплачувати кошти на депозитний рахунок суду з метою компенсації недобросовісному набувачу. Позиція відповідача Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив в задоволені позовних вимог заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області до [PERSON] про витребування земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835 площею 0,1270 га, відмовити. Відзив мотивований тим, що він набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835 за договором купівлі-продажу від 23.04.2021 №630, що був нотаріально посвідчений. За даним договором він придбав земельну ділянку у продавця [PERSON] за ціною, встановленою сторонами у договорі купівлі-продажу. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, обидві сторони вказаного правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, поводилися правомірно, зокрема добросовісно. Пояснює, що він не знав та не міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т.ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно. Йому не були і не могли бути відомі обставини щодо недотримання процедур, підроблення документів чи вчинення інших неправомірних дій посадовими особами Микулинецької сільської ради. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, вказана земельна ділянка з 24.06.1998 перебувала у постійному користуванні [PERSON] згідно рішення Микулинецької сільської ради від 24.06.1998 №30, і останній міг скористатись своїм правом на безоплатне отримання даної ділянки у приватну власність в порядку приватизації. На момент укладення договору купівлі-продажу земельна ділянка під забороною, арештом чи в заставі не перебувала. Тобто, у нього були відсутні підстави сумніватися у законності вчиненого ним правочину щодо набуття права власності на вказану земельну ділянку. Вважає, що критичне оцінювання позивачем добросовісності відповідача є суб`єктивною оцінкою, що не підтверджується належними та допустимими доказами. Вважає, що Закон №4292-IX від 12.03.2025, який набув чинності 09.04.2025, підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами. Як вбачається із змісту позовних вимог, прокурор в своїй позовній заяві посилається на те, що відповідач є недобросовісним набувачем. При цьому, факт добросовісності чи недобросовісності набувача встановлюється судом на основі наданих сторонами та досліджених в ході судового розгляду доказів, а не виключно через вказівку опонента про його недобросовісність у поданому позові. Отже, попереднє внесення вартості земельної ділянки на депозитний рахунок суду має бути здійснене позивачем до подання позовної заяви, що є передумовою для подальшого розгляду справи з метою забезпечення можливості дотримання і виконання вимог закону на момент ухвалення рішення у справі, незалежно від результату розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач вказує, що згідно з висновку експерта за результатами проведення оціночно-земельної експертизи від 28.01.2025р. №2793/24-21 вартість земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835 станом на 23.04.2021 могла становити 72714,00 грн. Однак, позивачем не надано доказів, що підтверджують ринкову вартість спірної земельної ділянки (звіту експертно-грошової оцінки майна) на день звернення до суду, та не надано доказів внесення прокурором або Якушинецькою сільською радою, в інтересах якої поданий даний позов, грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки на депозитний рахунок Літинського районного суду Вінницької області. Отже, позивачем не дотримано вимоги ч.5 ст.190 ЦК України, ст.175, 177 ЦПК України, що свідчить про відсутність передумов для подальшого розгляду справи. Рух справи в суді Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 25.07.2025 провадження у справі відкрито в порядку загального провадження та призначено підготовче судове засідання із викликом сторін. Ухвалою від 13.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Розгляд справи Прокурор Черниш Г.М. подала до суду заяву про проведення судового засідання без технічної фіксації, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сільська рада була повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив розглянути справу без його участі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Встановлені судом обставини На замовлення [PERSON] фізичною особою-підприємцем [PERSON] виготовлено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в с. Микулинці, на території Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га, для ведення особистого селянського господарства (а.с.43-59). В матеріалах вищевказаної Технічної документації міститься копія рішення 34 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22.09.2020 №734.6 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», яким надано [PERSON] дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,1500 га в натурі (на місцевості), в тому числі для ведення особистого селянського господарства - 0,1500 га в межах с. Микулинці (а.с.48). З інформації, отриманої з архівного відділу Вінницької районної військової адміністрації, відповідно до протоколу 34 сесія 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22.09.2020, рішення №734.6 не приймалось та в архівний відділ на зберігання не передавалось (а.с.42). Також, в матеріалах Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) міститься копія рішення 2 сесії 23 скликання Микулинецької сільської ради народних депутатів Літинського району Вінницької області від 24.06.1998 №30 «Про передачу громадянам земельних ділянок в постійне користування», яким надано [PERSON] в постійне користування земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого підсобного господарства в межах с. Микулинці (а.с.49). До матеріалів справи долучено копію рішення 35 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22.10.2020 №812 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність», яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що розташована в межах с. Микулинці у відповідності до фактичних розмірів, визначених в натурі (на місцевості), та передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером: 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах с. Микулинці (а.с.30). З інформації, отриманої з архівного відділу Вінницької районної військової адміністрації, 35 сесія 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області, яка відбулась 22.10.2020, не приймала рішення №812 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність», згідно протоколу та списку рішень, прийнятих на сесії (а.с.36-40). Згідно витягів з Державного з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.31-35) Відділом у Лугинському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, на підставі Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої 28.12.2020 ФОП [PERSON] , зареєстровано земельну з кадастровим номером: 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах с. Микулинці. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що 01.04.2021 державним реєстратором речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області №812 від 22.10.2020, зареєстровано право власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером: 0522485400:01:000:0835, площею 0,1127 га, яке припинено 23.04.2021 на підставі договору купівлі-продажу №6304 від 23.04.2021. На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] (а.с.25). 23.04.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах с. Микулинці, Вінницький район, Вінницька область, за узгоджену сторонами суму 30000,00 грн, який посвідчений приватним нотаріусом Жуковською І.В., зареєстрований в реєстрі за №630. (а.с.26-29). Згідно Інформації з Державного земельного кадастру про право власності за земельну ділянку (а.с.34,35) Вінницьким районним нотаріальним округом зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну з кадастровим номером: 0522485400:01:000:0835, площею 0,127 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах с. Микулинці. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2024 у справі №127/30418/24 (а.с.77-80), в рамках кримінального провадження №42024022110000110 внесеного до ЄРДР 22.03.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.4 ст.358, ч.2 ст.364 КК України, накладено арешт на земельні ділянки, в тому числі, під кадастровим номером 0522485400:01:000:0835 шляхом заборони її відчуження іншими особами та поділу, окрім як для цілей кримінального провадження, до моменту закінчення усіх необхідних слідчих та процесуальних дій, оскільки земельні ділянки є предметом вчинення кримінального правопорушення та речовим доказом. Зі змісту ухвали досудовим розслідуванням встановлено, що на підставі підроблених рішень винесених колишнім головою Микулинецької сільської ради та нинішнього старости села Микулинці Якушинецької ОТГ Вінницької області ? [PERSON] особи незаконно заволоділи земельними ділянками. В рамках досудового розслідування кримінального провадження №42024022110000110 від 22.03.2024 проведено судову почеркознавчу експертизу№249/25-21 від 06.02.2025 (а.с.81-86), за результатами якої, підпис у речових доказах: рішеннях Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області №732.1, 732.3, 733.6, 732.4, 734.3, 734.5, 734.6, 734.4 від 22.09.2020 та рішеннях Микулинецької сільської ради Літинскього району Вінницької області №788, 806, 812, 815 від 22.10.2020 виконано [PERSON] - сільським головою. Відповідно до Висновку експерта про результати проведення судової оціночно-земельної експертизи від 28.01.2025 №2793/24-21 (а.с.87-98), проведеної в ході досудового розслідування кримінального провадження за фактом незаконного виведення з комунальної власності земельних ділянок на території Микулинецької сільської ради, ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, станом на 23.04.2021 могла становити 72714,00 грн. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження суб`єкта (а.с.60-70), крім спірної земельної ділянки, за [PERSON] зареєстровано право власності на десятки земельних ділянок у Вінницькому районі, зокрема на території Літинської територіальної громади. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження суб`єкта (а.с.150,151), у [PERSON] на праві власності окрім спірної земельної ділянки наявна ще земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яку він в порядку безоплатної приватизації набув у власність на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28.05.2019 № 2-8549/15-19-сг (а.с.149): з кадастровим номером 0522485400:01:000:0754 площею 0,9 га, дата державної реєстрації права власності - 19.06.2019. Вінницькою окружною прокуратурою в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» листом №50/3725вих-25 від 11.03.2025 проінформовано Якушинецьку сільську раду про виявлення вищевказаних порушень земельного законодавства з метою з`ясування позиції сільської ради щодо самостійного захисту права власності, зокрема, на спірну земельну ділянку (а.с.71-73). Якушинецька сільська рада листом №02-12/562 від 26.03.2025 повідомила Вінницьку окружну прокуратуру про те, що не заперечує проти звернення до суду із позовною заявою в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради щодо витребування та повернення земельної ділянки (а.с.74). Вінницькою окружною прокуратурою листом №50/9547вих-25 від 27.06.2025 проінформовано Якушинецьку сільську раду про намір звернутися до Літинського районного суду Вінницької області з позовною заявою в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради до [PERSON] про витребування земельної ділянки кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га (а.с.75). Оцінка суду та мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Статтею 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Положеннями ч.1, 2 ст.373 ЦК України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, право власності на неї гарантується Конституцією України, а набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1 та 2 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Положеннями ст.81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч.1, 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ст.122 ЗК України сільські, міські ради наділені повноваженнями щодо передачі у власність чи користування земель із комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених законом. Пунктом «б» ч.1 ст.121 ЗК України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації із землеустрою, повноваження органів виконавчої влади в частині затвердження цих проєктів регулюється ст.118 ЗК України. Однак в судовому засіданні підтверджено належними та допустимими доказами, що земельна ділянка з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,127 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, внаслідок ухвалення незаконного рішення органу місцевого самоврядування, яке фактично сільською радою не приймалось та за яке депутати не голосували, вибула із володіння її законного власника і на даний час у комунальну власність не повернута. Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі договору. Велика Палата Верховного Суду у численних постановах (справа №183/1617/16 від 14.11.2018; справа №922/614/19 від 11.02.2020; справа №676/78/22 від 12.07.2023) підтверджує, що власник може витребувати належне йому майно від останнього набувача незалежно від кількості попередніх відчужень. Для цього не обов`язково оскаржувати попередні рішення органів влади чи договори, на підставі яких відбулося відчуження. Звертаючись до суду із даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що попередній власник спірного майна, а саме [PERSON] , без достатньої правової підстави набув у власність спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим вона, всупереч волі законного власника (без рішення органу місцевого самоврядування), вибула з комунальної власності територіальної громади, та згодом перейшла до нового власника, як недобросовісного набувача. Відтак спірне майно підлягає поверненню на підставі положень ст.387 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України). Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Верховний Суд підкреслив важливість належної перевірки обставин, що свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача, як для застосування положень статті 387 ЦК України, так і для визначення пропорційності втручання у право набувача майна відповідно до ст. 6 Конвенції. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19. Верховний Суд у постанові від 21.09.2022 у справі №908/976/19 зазначив, що при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача. Судові рішення, винесені за відсутності такої перевірки, не відповідають вимогам законності втручання у право мирного володіння майном. Верховний Суд у постанові від 20.02.2020 у справі № 922/719/16 зазначив, що недобросовісним є набувач, який знав або повинен був знати, що відчужувач не мав права відчужувати майно; добросовісність або недобросовісність набувача характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника. Відповідно до ст.330 ЦК України, добросовісність є умовою набуття права власності. У спорах про віндикацію на набувача покладається обов`язок довести свою добросовісність. Слід зауважити, що Верховний Суд у постанові від 06.09.2023 у справі №910/21329/17 зазначив, що добросовісність набувача передбачає не лише звіряння відомостей про права на нерухоме майно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а й прояв розумної обачності набувача. Така розумна обачність включає перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення наявності прав інших осіб стосовно нерухомого майна. Крім того, Верховний Суд у постанові №760/21038/16 від 05.03.2025 зазначив три випадки, коли покупця можна вважати недобросовісним. Окрім інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, набувач оцінює й інші обставини, які можуть свідчити про сумнівний характер правочину, зокрема: занижену ціну договору, багаторазове перепродаж майна протягом короткого часу тощо. У даному випадку, згідно п.3 Договору №630 від 23.04.2021, продаж земельної ділянки відбувся за ціною 30000,00 грн, що в рази нижче від реальної ринкової вартості земельної ділянки, відтак спірна земельна ділянка продавалась за нижчою ціною, що також свідчить про сумнівний характер правочину. Крім того, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що [PERSON] відчужив ділянку [PERSON] , яку набув на підставі рішень Микулинецької сільської ради, які на сесії сільської ради не приймались, менше як за 1 місяць, тобто протягом короткого проміжку часу, що також свідчить про сумнівний характер вчинюваного правочину. Верховний Суд у постанові від 20.02.2020 у справі № 922/719/16 зазначив, що недобросовісним є набувач, який знав або повинен був знати, що відчужувач, у якого він отримав майно, не має права його відчужувати; добросовісність (недобросовісність) незаконного володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання. Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 449/1154/14). Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону (постанова ВП ВС від 22.06.2021 у справі № 200/606/18). У постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №442/3663/20 суд зазначив, що для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з такою метою по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язані або афілійовані юридичні особи). Проявивши розумну обачність та за необхідності отримавши правову допомогу, відповідач міг зрозуміти сумнівність документів, на підставі яких [PERSON] підтверджував своє право власності на нерухоме майно, міг прослідкувати історію вибуття ділянки у приватну власність та дізнатися, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності поза волею дійсного власника. Відповідач посилався на перебування спірної земельної ділянки з 24.06.1998 у постійному користуванні [PERSON] згідно рішення Микулинецької сільської ради від 24.06.1998 №30. Разом з тим, останній міг звернути увагу на те, що [PERSON] , згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження суб`єкта, раніше у 2019 році, вже набуто право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що виключало б можливість законної передачі останньому спірної земельної в розумінні ст.121 ЗК України. Суд погоджується із доводами прокурора про те, що у власності [PERSON] та фермерського господарства «Підкалюк», головою якого він є, чимало земельних ділянок, які знаходяться на території раніше Микулинецької сільської ради. На території колишнього Літинського району, зокрема території колишньої Микулинецької сільської ради, відповідач здійснює господарську діяльність, що підтверджується відомостями державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначене може свідчити про обізнаність [PERSON] з місцевими жителями, ситуацією в селі щодо руху/обігу земельних ділянок тощо. Проявивши розумну обачність, перевіривши відомості, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідач міг дізнатися про зазначені обставини і у відповідача по справі мали виникнути обґрунтовані сумніви щодо правомірності набуття у власність зазначеної земельної ділянки попереднім власником. Крім того за необхідності, отримавши правову допомогу, відповідач [PERSON] міг звернутись до органів Держгеокадастру для отримання та ознайомлення із землевпорядною документацією щодо формування спірної земельної ділянки, щоб прослідкувати історію формування ділянки, дізнатись про можливі порушення. У разі виявлення спірних/неоднозначних обставин міг зрозуміти/допустити сумнівність документів/обставин вибуття ділянки. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного права, спрямованими на утвердження верховенства права. Добросовісність передбачає сумлінне використання цивільних прав та виконання обов`язків, що підтверджується частиною 3 статті 509 ЦК України. Законодавець установив певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, зобов`язавши їх сумлінно здійснювати свої права та виконувати обов`язки, передбачати можливість завдання шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав учасників цивільного обороту (постанова ВС від 10.09.2018 у справі № 920/739/17). Таким чином, відповідач [PERSON] є недобросовісним набувачем, адже згідно ст.388 ЦК України, добросовісний набувач це особа, яка набула майно у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не могла знати. Велика Палата Верховного Суду у справі № 607/15052/16 (постанова від 08.11.2023, п. 11.8) підтвердила, що підтвердження добросовісності покладається на набувача, який має довести, що не знав і не міг знати про незаконність відчуження майна. Щодо дотримання положень ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то слід зазначити, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Досліджуючи в даній справі дотримання принципу законності, суд в першу чергу враховує, що втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Витребування спірної земельної ділянки в даній справі на користь територіальної громади здійснюється на підставі норм статті 387 ЦК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Обговорюючи в даній конкретній ситуації чи переслідувало втручання у право однієї із сторін «легітимну мету» (було здійснено «в інтересах суспільства») суд бере до уваги те, що, виходячи із сталої практики ЄСПЛ поняття «суспільний інтерес» дуже широке і в такому випадку доводиться враховувати політичні, економічні та соціальні питання. Щодо доводів відповідача про невнесення прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду варто зазначити наступне. Обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду встановлений у нормах матеріального права, зокрема у частині п`ятій статті 390 ЦК України. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню. Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду. Оскільки прокурор обґрунтовує позов недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України до спірних відносин не застосовуються. Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. Аналогічних висновків дійшов Касаційний цивільний суд ВС у своїй постанові від 12.11.2025 у справі №127/8274/24. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» однією з форм місцевого самоврядування є представництво спільних інтересів територіальних громад, сіл селищ, міст через міські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Як визначено ст.10 Закону міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до приписів ч.5 ст.16 Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно зі ст.26, ст.33 Закону та ст.12 ЗК України до компетенції сільських, селищних, міських рад, та їх виконавчих органів належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, зокрема розпорядження землями територіальних громад, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охоронною земель, вирішення земельних спорів та інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Частиною 5 ст.60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. А тому, спірна земельна ділянка повинна витребовуватись на користь законного власника - Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області. При цьому, Якушинецькю сільською радою Вінницького району Вінницької області не вжито заходів із захисту прав та законних інтересів територіальної громади у додержанні правового режиму використання земель, власником якої вона є, за наявності підстав останньою не вживаються заходи щодо витребування у [PERSON] та повернення спірної земельної ділянки у комунальну власність Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, до суду відповідний позов не подано. Разом з тим, частинами третьою, четвертою статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до вимог статті 131-1 Конституції України, прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається, у тому числі, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Підставою представництва прокурором інтересів держави у суді відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (далі Закону) є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з статтею 1 Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону). Суд також звертає увагу, що відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, пункт 35). У цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення порушеного права територіальної громади в зв`язку з незаконним вибуттям з комунальної власності земельної ділянки та не зверненням органу місцевого самоврядування самостійно за захистом таких інтересів. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про наявність правових підстав для витребування у [PERSON] в комунальну власність Якушинецької сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,127 га, що розташована в межах с. Микулинці, Вінницький район, Вінницька область, задовольнивши таким чином позовні вимоги у повному обсязі. Щодо судових витрат Разом з тим, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід покласти на відповідача.

Outcome: approved