Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Представник позивача Романенко М.Е. в інтересах ТОВ «Він фінанс», звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , у якій просить суд стягнути з останнього збитки за несвоєчасне виконання рішення суду. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.09.2013 Савранським районним судом Одеської області ухвалено рішення у справі №512/774/13-ц за позовом ПАТ «Дельта банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором №11177544000 від 02.07.2007 у розмірі 77109,91 грн. З моменту набрання рішенням законної сили вчинялися дії щодо примусового виконання рішення, але воно так і не було виконане в розумінні чинного законодавства в період з 23.02.2019 до 23.02.2022, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Інфляційні витрати останній період (25.02.2019-23.02.2022 індекс інфляції березень 2019 100,90; квітень 2019 101,00; травень 2019 100,70; червень 2019 99,50; липень 2019 99,40; серпень 2019 99,70; вересень 2019 -100,70; жовтень 2019 100,70; листопад 2019 100,10; грудень 2019 99,80; січень 2020 -100,20; лютий 2020 99,70; березень 100,80; квітень 100,80; травень 100,30; червень 2020 100,20; липень 2020 99,40; серпень 2020 99,80; вересень 2020 100,50; жовтень 2020 101,00; листопад 2020 101,30; грудень 2020 100,90; січень 2021 101,30; лютий 2021 101,00; березень 2021 101,70; квітень 2021 100,70; травень 2021 101,30; червень 2021 100,20; липень 2021 100,10; серпень 2021 99,80; вересень 2021 101,20; жовтень 2021 100,90; листопад 2021 100,80; грудень 2021 100,60; січень 2022 101,30; лютий 2022 101,60. Таким чином, представник позивача просить стягнути з відповідача збитки в якості відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду, а саме 3% річних у розмірі 6933,75 грн та інфляційні збитки у розмірі 16961,20 грн, що становлять загальну суму 23794,75 грн а також судовий збір у розмірі 2422,4 грн. Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому вказану справу. Ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області Брюховецьким О.Ю. від 26.08.2025 відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 22.09.2025 запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подачі до суду відповіді на відзив, а відповідачці п`ятиденний строк для подачі заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів. В подальшому слухання справи відкладалося на 03.11.2025, 15.12.2025, 26.01.2026 у зв`язку з неявкою відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання призначене на 03.11.2025, 15.11.2025 та 26.01.2026 не з`явився, своєчасно повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, однак до суду повернулися конверти з відміткою Укрпошти «адресат відсутній» (а.с.22, 23, 24, 25). Про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань до суду не подав. Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи. 04.09.2025 до суду надійшло клопотання представника позивача Романенка М.Е. про розгляд справи у його відсутність (а.с.19). Крім того, матеріали справи містять довідку про доставку електронного документу (судової повістки) до електронного кабінету позивача та його представника в підсистемі ЄСІТС (а.с.65, 66). Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дати судових засідань, про причини неявки суд не сповістив, заперечення на позов не подав. Також, інформація про час та місце розгляду справи була розміщена на веб-сайті «Судова влада» в розділі «Найближчі слухання». Отже, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації нею права судового захисту своїх прав та інтересів. До суду не надходило клопотань сторін про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до приписів статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд ознайомившись з матеріалами цивільної справи та з позиціями сторін по справі, дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Суд встановив, що згідно заочного рішення Савранського районного суду Одеської області від 17.09.2013 по справі №512/774/13-ц позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту задоволено та піддано до стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 77109,91 грн. та судових витрат 771,10 грн. (а.с.11-12). З ухвали Савранського районного суду Одеської області від 19.10.2021 по справі №512/774/13-ц вбачається про заміну сторони виконавчого провадження з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (а.с.15). Разом з тим, матеріали справи містять наказ директора ТОВ «»Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» №55-к від 25.07.2024 про зміну назви ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (а.с.13). Матеріали справи містять протокол №1706 загальних зборів учасників ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», зокрема про зміну найменування товариства на ТОВ «Він фінанс» (а.с.14). Також, матеріали справи містять інформацію Укрпошти про відправлення поштової кореспонденції позивачем [PERSON] (а.с.9,10). З огляду на вище викладене, ТОВ «Він фінанс» є новим найменуванням позивача ПАТ «Дельта банк». Відповідач рішення суду не виконав, тому утворилась заборгованість розраховану на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішення суду, яка утворилася у період з 23.02.2019 до 23.02.2022 та становить 23794,75 грн. Як убачається з розрахунку заборгованості, наданого стороною позивача, розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, за кредитним договором укладеним 02.07.2007 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] договір кредиту № 11177544000, зроблено за період з 25.02.2019 23.02.2022, що відповідає вимогам діючого законодавства України, вказаний розрахунок перевірений судом та є правильним. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. (Постанова Верховного Суду України від 02.12.2015р. № 6-249цс15). Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, обов`язок боржника сплачувати проценти за користування кредитом припиняється лише при повному погашенні заборгованості за кредитним договором. Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим (Постанова Верховного суду України від 26.04.2017р. справа № 3-1522 гс 16). Згідно рішення Європейського суду з прав людини, по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Відповідно до статті 625 ЦК України, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому застосуванню підлягають висновки, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12; від 4 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц; від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18. Суд керується висновками Верховного Суду, Постановою від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц ВП ВС дійшов висновку, що з ухваленням у 2009 році рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених у статті 625 ЦК, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та N 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Згідно статті 129 - 1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно рішення Європейського суду з прав людини, по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. В постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20 ВС зазначив таке: Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Закон України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови №211, тобто 25.02.2022. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 25.02.2022, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності) ". Таким чином загальні строки позовної давності визначені статті 257 ЦК України продовжуються на строк дії карантину та воєнного стану. Таким чином, починаючи з 25.02.2022 і по час подачі позову, визначені статті 257 ЦК України загальний строк позовної давності було продовжено на час карантину та воєнного стану. Отже, частиною другою статті 625ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач як боржник, що прострочив виконання основного грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України також зобов`язаний сплатити зазначену суму боргу з урахуванням інфляційної складової у розмірі 2718,89 грн та 3% річних 997,96 грн. Розрахунки позивача суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки вони виконані за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про облікову ставку НБУ та індекси інфляції за період прострочення, і не спростовані відповідачем. З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 23794,75 грн, з яких 3% річних у розмірі 6933,55 грн. та інфляційні втрати у розмірі 16861,20 грн. Щодо вимоги про стягнення судового збору. Згідно з пунктом 12 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжної інструкції № 111775440 від 01.08.2025 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. (а.с.1). З огляду на зазначене, а також те, що позовна заява була подана до суду у електронному вигляді з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», з урахування частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідачки понесені позивачем витрати по оплаті судового збору із застосуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 у розмірі 2 422 грн. 40 коп. Враховуючи викладене, а також той факт, що відповідачка взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: partial