Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

В провадження Покровського районного суду міста Кривого Рогу на підставі ухвали Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.10.2025 року надійшла вказана позовна заява, для розгляду за підсудністю. Представник ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІН КОМПАНІЯ «ПРАЙМ АЛЬЯНС» звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] в якому просили витребувати у відповідача з незаконного володіння автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , № кузова (шасі) [NUMBER] та передати ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІН КОМПАНІЯ «ПРАЙМ АЛЬЯНС». В обґрунтування позову зазначено, що 31.07.2012 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір у відповідності до якого остання отримала кредит у сумі 503 073.00 гривень строком повернення кредитних коштів 31.07.2019 року із нарахуванням процентів за користування коштами у розмірі 16.29%. В якості забезпечення виконання зобов`язань з приводу повернення кредитних коштів та відповідно до договору застави транспортного засобу від 31.07.2012 року [PERSON] було надано в приватне обтяження транспортний засіб марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , № кузова (шасі) [NUMBER] , що належав [PERSON] . Після укладання договору застави банком було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис № 12816097 про обтяження предмету застави. 22.06.2015 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та ТОВ «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» було укладено договір факторингу у відповідності до якого було відступлено останнім право вимоги за кредитним договором до [PERSON] . Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.01.2016 року позов ТОВ «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до [PERSON] задоволено, звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31.07.2012 року в сумі 724 675. 08 гривень на предмет застави шляхом визнання права власності ТОВ «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , № кузова (шасі) [NUMBER] та поставленням його на обліках в органах ДАІ України. Однак в процесі виконання по ВП № 51971955 було отримано інформацію, що транспортний засіб марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, № кузова (шасі) [NUMBER] має змінені номерні знаки [NUMBER] , що унеможливлює виконання рішення суду. На підставі зазначеного, 16.09.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Крім того, з`ясувалося, що з метою перешкоджання виконанню судового рішення та в супереч укладеного [PERSON] договору застави, без повідомлення заставодержателя, боржницею було незаконно відчужено предмет застави своєму на той момент 16-ти річному сину [PERSON] , шляхом укладення договору дарування. 14.03.2019 року між «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «ФК «ПРАЙМ АЛЬЯНС» було укладено договір факторингу № 29/01/19-1 відповідно до якого останні набули право вимоги нового заставодержателя за кредитним договором та договором застави. Таким чином, [PERSON] , подарувавши [PERSON] забезпечений заставою транспортний засіб, на що не мала право, порушила вимоги обтяжувала, який в праві вимагати від боржника завданих збитків, у зв`язку з чим звертаються до суду із позовом.Окрім того, рішенням Артемівського міськрайонного суду від 01 березня 2019 року у справі № 219/12207/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, [PERSON] (позивача) було визнано належним набувачем. Також вищезазначеним рішенням суду встановлено, що позивачем ТОВ Фінансова компанія «Довіра та гарантія» не надано суду відповідних та достовірних відомостей про той факт, що [PERSON] знав про те, що він недобросовісний набувач автомобіля. До того, постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у справі № 219/12207/18 вищезазначене рішення Артемівського міськрайонного суду залишено без змін. Посилання позивача у своїй позовній заяві на зазначену постанову апеляційного суду як на таку, що нібито не містить визнання Відповідача добросовісним набувачем, не відповідає змісту судового рішення. Оскільки апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким відповідача було встановлено добросовісним набувачем. При цьому наведені у мотивувальній частині постанови апеляційного суду оціночні міркування щодо дій третьої особи та можливих способів захисту прав кредитора не змінюють та не можуть змінювати правового статусу Відповідача, оскільки не відображені у резолютивній частині судового рішення. Отже, апеляційний суд, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, підтвердив правовий статус Відповідача як належного (добросовісного) набувача спірного транспортного засобу, а відповідні висновки суду першої інстанції є чинними та обов`язковими. Ухвалою суду від 15.12.2025 року вказану справу прийнято в провадження судді Чайкіна Ігоря Борисовича, для розгляду за підсудністю та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та надано строк відповідачу на надання відзиву. Відповідач скористався правом подання відзиву в якому зазначив, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Прайм Альянс» є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке. По-перше, у позивача відсутнє право на віндикаційний позов, адже відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України "Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним". Також відповідно до статті 316 ЦК України «Правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.» Стаття 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження. Тобто у розумінні ст. 316317 ЦК України позивач не є власником автомобіля так як: не володіє автомобілем; не користується ним; не зареєстрував право власності.Зі змісту самої позовної заяви позивача прямо вбачається, що 21.06.2018 року позивач отримав офіційну відповідь від Регіонального сервісного центру МВС у Донецькій області, з якої дізнався: що автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 150 вибув з власності боржника та перебуває у власності [PERSON] . Отже, з 21.06.2018 року позивачу: була відома особа фактичного володільця; було відомо про вибуття майна; було відомо про порушення його інтересів. Саме з цієї дати відповідно до ст. 261 ЦК України почався перебіг позовної давності. З огляду на це позивач пропустив строк для пред`явлення віндикаційного позову. З урахуванням положень статті 267 ЦК України та правових висновків Верховного Суду, зокрема постанов від 04.07.2018 у справі №910/18560/16 та від 20.11.2019 у справі №372/266/15-ц, сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Звернув увагу суду, що Автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER 150, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] належить мені на праві приватної власності на підставі договору дарування від 14.06.2016 №HAT779125, укладеного з [PERSON] та зареєстрованого відповідно до чинного законодавства Територіальним сервісним центром МВС України №1442 у Донецькій області. У зв`язку з чим просив: а) відмовити в задоволенні позову; б) застосувати строки позовної давності; в) судові витрати залишити за позивачем. Сторона позивача скористалася правом подання відповіді на відзив в якому зазначили, що У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, зауважено, що за змістом ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Звертаємо увагу на те, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.01.2016 у справі № 219/10993/15-ц: «в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № R52150304347B від 31.07.2012 року в сумі 724675,08 грн., було звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки TOYOTA, модель LANDCRUISER 150, тип - легковий універсал, 2012 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , шляхом визнання права власності на предмет застави за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».» Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області набрало законної сили 21.02.2016 року і оскаржене не було, тобто є дійсним та таким що має законну силу. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08.05.2019 замінено стягувача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на ТОВ «ФК «Прайм Альянс» з виконання рішення у справі №219/10993/15-ц.Згідно з приписами ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене майно, а також у випадках, коли воно набувається на підставі судового рішення, виникає з моменту набрання законної сили цим рішенням, якщо інше не передбачено цим рішенням або законом.Подібну позицію висловив Верховний суд України в постанові у справі №905/2748/19, згідно якої «визнання права власності на майно за рішенням суду тягне за собою виникнення цього права з моменту набрання законної сили рішенням суду, незалежно від реєстрації чи фактичного володіння». Боржник втрачає право власності на автомобіль з моменту набрання рішенням суду законної сили, якщо суд визнав за кредитором право власності на предмет застави (ч. 8 ст. 346 Цивільного кодексу України). Тобто, третя особа, якою попри накладене обтяження та з метою ухилення від виконання судового рішення було вчинене незаконне відчуження автомобіля, з 21.02.2016 взагалі не мала права власності на це майно та на момент його відчуження (25.06.2016) не мала жодного юридичного права розпоряджатися ним, дарувати або перереєструвати його. Втім, незаконно, без згоди заставодержателя, яким на той час було ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», третя особа відчужила оспорюваний транспортний засіб, чим порушила законне право Позивача. Таким чином, Позивачем в повній мірі доведено той факт, що Відповідач володіє незаконно автомобілем марки TOYOTA, модель LANDCRUISER 150, тип - легковий універсал, 2012 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] . Та вказаний транспортний засіб підлягає витребуванню з його незаконного володіння на користь Позивача. За таких обставин, належним способом захисту прав Позивача є віндикаційний позов. Щодо строку позовної давності акцентували увагу на тому, що статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 13.05.2018 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулося з запитом до Регіонального сервісного центру МВС у Донецькій області, у якому просили повідомити хто є власником Предмету застави. 21.06.2018 року від Регіонального сервісного центру МВС у Донецькій області надійшла відповідь на запит з якої вбачається що з 25.06.2016 Предмет застави Боржниці вже не належить, а був відчужений Відповідачу. Як з`ясувалось, 25.06.2016 року, з метою перешкоджання виконанню судового рішення та всупереч укладеного нею Договору застави, без повідомлення чинного Заставодержателя, Боржницею було незаконно відчужено Предмет застави своєму на той момент 16-ти річному сину - [PERSON] (Відповідачу), шляхом укладення договору дарування. Отже, строк позовної давності починає обраховуватись з 21.06.2018 року (моменту, коли Позивач дізнався про порушення свого права). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Разом з тим, 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Документ сформований в системі «Електронний суд» 24.12.2025 4 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні». В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації. Ухвалою суду від 25.12.2025 року закрито підготовче засідання у справі та призначено її до судового розгляду. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, вважаються належним чином повідомлені про дату засідання. Сторони надіслали клопотання про розгляд справи без їх участі. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що 31.07.2012 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір у відповідності до якого остання отримала кредит у сумі 503 073.00 гривень строком повернення кредитних коштів 31.07.2019 року із нарахуванням процентів за користування коштами у розмірі 16.29% (а.с. 11-12 зворотній). Того ж дня, було укладено договір застави, предметом якого транспортний засіб марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , № кузова (шасі) [NUMBER] , що належав [PERSON] (а.с. 13-14 зворотній) 22.06.2015 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та ТОВ «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» було укладено договір факторингу у відповідності до якого було відступлено останнім право вимоги за кредитним договором до [PERSON] (а.с. 15-20). Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.01.2016 року позов ТОВ «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до [PERSON] задоволено, звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31.07.2012 року в сумі 724 675. 08 гривень на предмет застави шляхом визнання права власності ТОВ «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , № кузова (шасі) [NUMBER] та поставленням його на обліках в органах ДАІ України (а.с.33-34). [PERSON] з 25.06.2016 року є власником автомобіля TOYOTA модель LANDCRUISER, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , № кузова (шасі) [NUMBER] , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . 16.06.2023 року Регіональною філією міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи» було зареєстроване приватне обтяження №30615460 легкового автомобіля TOYOTA LANDCRUISER, 2012 року випуску, сірого кольору, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , підставою обтяження зазначено договір застави №R52150304347В від 31.07.2012 року, виданий приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Тупицькою Ю.Ю., боржник [PERSON] , обтяжувач ТОВ ФК «Прайм Альянс», термін дії обтяження 16.06.2028 року. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01.03.2019 року (справа № 219/12207/18) у задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до [PERSON] , третя особа [PERSON] про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості [PERSON] у розмірі 724675,08грн. перед позивачем за кредитним договором № R52150304347B від 31 липня 2012 року на предмет застави, а саме: автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150, тип легковий універсал, 2012 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER] номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить [PERSON] , шляхом надання дозволу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на укладення договору купівлі-продажу Предмету застави з вчиненням подальших дій, пов`язаних з переоформленням даного транспортного засобу в Регіональному сервісному центрі МВС в м. Києві наділивши ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» правом зняття з обліку та постановленням на облік транспортного засобу, правом отримувати дублікати правовстановлюючих документів, зокрема свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; зобов`язання [PERSON] передати позивачу предмет застави автомобіль марки - TOYOTA модель LANDCRUISER 150, тип легковий універсал, 2012 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER] номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , з комплектом ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу відмовлено. В той же час, постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.04.2025 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» задоволено частково. Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2019 року залишено без змін, змінено мотиви відмови у задоволенні позову в редакції цієї постанови. Як зазначено в постанові апеляційної інстанції, згідно кредитного договору №R52150304347B від 31 липня 2012 року, укладеного між ПАТ «ВТБ» та [PERSON] , остання отримала кредитні кошти на строк до 31 липня 2019 року в розмірі 503 073,00 грн. на придбання автомобілю з процентами за користування кредитом у розмірі 16,29% з урахуванням можливості автоматичного її збільшення або зменшення згідно з відповідними пунктами п.3.3 цього договору. 14.03.2019 року між «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «ФК «ПРАЙМ АЛЬЯНС» було укладено договір факторингу № 29/01/19-1 відповідно до якого останні набули право вимоги нового заставодержателя за кредитним договором та договором застави. Право вимоги за кредитним договором №220615нв від 22 червня 2015 року та договором застави № 220615 зп 22 червня 2015 року перейшло від ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (а.с.21-32). Вказані обставини зазначені і у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року по справі № 761/20331/24 від 08 вересня 2025 року, яким в позові [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс», третя особа: Державне підприємство «Національні інформаційні системи» про усунення перешкод у розпорядженні майном та зобов`язання вчинити дії відмовлено. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має правоволодіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Віндикація-це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна. Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. У спірних правовідносинах Верховний Суд наголошує, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). В своїй практиці Верховний Суд постійно наголошує, що відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Поряд із цим приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Далі Верховний Суд наголошує, що цей суд вже вказував, що право застави - це право на чужу річ (див., постанову Верховного Суду від 28 лютого 2024 року в справі № 695/55/21 (провадження № 61-193св23)). Право застави припиняється у разі набуття заставодержателем права власності на предмет застави (пункт 4 частини першої статті 593 ЦК). Верховний Суд підкреслює, що право застави може стосуватися тільки чужого майна, тобто до того, що належить іншому учаснику цивільних відносин, а не заставодержателю. Застава не може бути на свою річ. У випадку, коли заставодержатель набуває право власності на заставлене майно, то логічним правовим наслідком цього має бути припинення права застави. З іншої сторони власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК). Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)). У спірних правовідносинах відбулась зміна способу виконання судового рішення 2016 року та заміна стягувача на позивача, у зв`язку із чим право застави на спірний автомобіль припинилося на підставі пункту частини першої статті 593 ЦК. За таких обставин, належним способом захисту прав позивача є віндикаційний позов, з яким і звернувся позивач (див. постанову ВС від 09 липня 2025 року по справі № 522/3494/20 провадження № 61-11079св24). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.01.2016 року позов ТОВ «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до [PERSON] задоволено, звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31.07.2012 року в сумі 724 675. 08 гривень на предмет застави шляхом визнання права власності ТОВ «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , № кузова (шасі) [NUMBER] та поставленням його на обліках в органах ДАІ України (а.с.33-34). У спірних правовідносинах заміна стягувача на позивача, у зв`язку із чим право застави на спірний автомобіль припинилося на підставі пункту частини першої статті 593 ЦК (див. пункт 50). За таких обставин, належним способом захисту прав позивача є віндикаційний позов. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). За правилами статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами частини четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд звертає увагу, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом. За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 карантин закінчився 30 червня 2023 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року карантин було скасовано з 01 липня 2023 року. Таким чином, в період з 02 квітня 2020 року по 01 липня 2023 року було зупинено всі строки позовної давності на підставі п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Отже, оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог закінчився під час дії карантину, ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрату у розмірі 2422,40 гривень.

Outcome: approved