Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: 17.07.2025 [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей, сина [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі по 10000 (десять тисяч) гривень на кожну дитину окремо, щомісячно, починаючи із дня подання позовної заяви і до повноліття дітей. Рішення суду допустити до негайного виконання. Стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем по справі вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя мають двоє дітей, сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоч має таку можливість оскільки працює закордоном. Відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на утримання їхніх дітей. Тому вона змушена звернутися в суд з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні та просила стягнути з відповідача аліменти на утримання двох дітей. Зазначила, що відповідач має реальну можливість сплачувати аліменти у заявленому розмірі, оскільки офіційно працевлаштований та отримує дохід, який, становить понад 2000 євро щомісяця. Позивачка також пояснила, що на даний час фактичне утримання дітей здебільшого здійснюється нею, оскільки вона проживає з дітьми та забезпечує їх повсякденні потреби, зокрема харчування, одяг, навчання, побутові витрати та інші необхідні витрати. Вказала, що працює продавцем-консультантом, її дохід становить близько 8000 гривень на місяць, у зв`язку з чим самостійно забезпечувати належний рівень утримання дітей їй складно. Крім того, позивачка звернула увагу, що їхня неповнолітня дочка часто хворіє, потребує медичного нагляду та лікування, у зв`язку з чим вона несе додаткові витрати на придбання медикаментів та інші пов`язані витрати. Також зазначила, що під час спільного проживання відповідач забезпечував сім`ю на належному рівні, а тому, на її переконання, відповідач і надалі має фінансову можливість брати участь в утриманні дітей у розмірі, який вона просить визначити судом. Не заперечувала, що їхній спільний син з квітня 2025 року перебуває у Німеччині разом із батьком і фактично знаходиться на його утриманні. Разом з тим зазначила, що син повідомляв їй про намір повернутися в Україну найближчим часом, а тому витрати, пов`язані з його утриманням, знову ляжуть на неї. У судове засідання відповідач не з`явився, його інтереси представляв адвокат Сіхарулідзе Д.Г., який заперечував проти позову частково. Представник відповідача визнавав факт наявності у сторін спільних дітей, а також те, що неповнолітня дочка [PERSON] проживає разом із матір`ю. При цьому зазначив, що відповідач погоджується сплачувати аліменти на утримання дочки у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісячно, вважаючи такий розмір обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам дитини. Водночас представник відповідача зазначив, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач повинен сплачувати аліменти у розмірі 10000 гривень на кожну дитину. Що стосується вимог про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] , представник відповідача зазначив, що син проживає разом з батьком у Німеччині та фактично перебуває на його утриманні, у зв`язку з чим вимоги про стягнення аліментів на його утримання є безпідставними. Крім того, представник відповідача пояснив, що відповідач працює та проживає в Німеччині, у зв`язку з чим несе витрати на оренду житла, а також сплачує обов`язкові податки та збори відповідно до законодавства Федеративної Республіки Німеччина, що істотно впливає на його фактичний розмір доходу. Разом з тим він підтвердив, що відповідач раніше належним чином здійснював матеріальне утримання сім`ї, регулярно перераховуючи позивачці значні грошові кошти, у розмірі понад 20000 гривень щомісячно. Однак, що матеріальне становище відповідача може змінюватися, а тому встановлення надмірного розміру аліментів може ускладнити їх стабільну сплату в майбутньому. З урахуванням наведеного представник відповідача просив суд ухвалити рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 5000 гривень щомісячно, вважаючи, що саме такий розмір аліментів відповідатиме інтересам сторін та забезпечуватиме належний рівень утримання дитини. Наголосив, що заявлений позивачкою розмір аліментів є завищеним та не підтверджений доказами щодо реальних потреб дітей та фінансових можливостей платника аліментів. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 17.07.2025 провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Заочним рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03.09.2025 позов задоволено частково. Представник відповідача подав заяву про перегляд заочного рішення та ухвалою Рожнятівського районного суду від 17.12.2025 скасовано заочне рішення Рожнятівського районного суду від 03.09.2025, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження. Судове провадження здійснювалося із забезпеченням участі представника відповідача у режимі відеоконференції відповідно до вимог ЦПК України. 21.01.2026 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення. Фактичні обставини, які встановив суд, та зміст спірних правовідносин: Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають дітей сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] (а.с. 8, 9). Актом обстеження матеріально-побутових умов від 08.07.2025 (а.с.10) підтверджено, що [PERSON] , проживає в [ADDRESS] у своєму будинку разом зі своїми дітьми. Під час судового розгляду справи судом встановлено, і ці обставини сторонами не оспорювалися, що неповнолітній син сторін 16.04.2025 виїхав до Федеративної Республіки Німеччина (а.с. 39), де проживає разом з батьком. Зазначені обставини позивачкою не спростовані, при цьому вона в судовому засіданні пояснила, що з моменту виїзду сина за кордон коштів на його утримання не надавала. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, висновки суду: Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Законом, що регулює, в тому числі, права подружжя є Сімейний кодекс України. Верховний Суд неодноразово в усталеній практиці наголошує на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 2 і 3 ст. 150 СК України встановлено обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. В силу дії ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належність доказів предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина сторін, [PERSON] , [INFO] , судом установлено, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, зокрема факту проживання сина разом з нею. Судом встановлено, що на момент звернення позивачки до суду із позовною заявою 17.07.2025 неповнолітній син сторін фактично проживав разом з відповідачем за межами України, у зв`язку з чим позивачка не несла витрат на його утримання. З урахуванням установлених під час судового розгляду обставин суд дійшов висновку, що позивачка, звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, який фактично проживає разом з відповідачем окремо від позивачки, не має правових підстав для задоволення таких вимог, у зв`язку з чим у цій частині позову слід відмовити. Разом з тим суд зазначає, що у разі зміни фактичних обставин, за наявності сукупності юридичних фактів, з якими закон пов`язує виникнення обов`язку батьків щодо утримання дитини, зокрема проживання дитини разом з позивачкою, вона не позбавлена права повторно звернутися до суду за захистом свого права у встановленому законом порядку. Натомість, розглядаючи позовні вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , суд дійшов висновку, що такі вимоги є обґрунтованими за своєю правовою природою, оскільки дитина проживає разом з матір`ю та потребує матеріального утримання з боку обох батьків, у зв`язку з чим позивачка просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі, які б забезпечували регулярне щомісячне утримання дитини, визначивши їх розмір у сумі 10000 гривень щомісячно. Звертаючись до суду з вимогою про стягнення аліментів у зазначеному розмірі, позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість саме такого розміру аліментів з урахуванням реальних потреб дитини, а також принципу рівної участі обох батьків у її утриманні. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що відповідно до вимог сімейного законодавства України обов`язок утримувати дитину покладається на обох батьків, а визначений розмір аліментів має забезпечувати баланс між інтересами дитини та матеріальними можливостями платника аліментів. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності та з урахуванням інтересів неповнолітньої дочки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню, і вважає за необхідне стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дочки у твердій грошовій сумі в розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень щомісячно до досягнення нею повноліття. При цьому суд бере до уваги пояснення представника відповідача про те, що відповідач працює за кордоном, до припинення сімейних відносин фактично здійснював матеріальне утримання сім`ї та регулярно пересилав грошові кошти позивачці на її платіжну картку, що підтверджується матеріалами справи. Зазначені обставини свідчать про наявність у відповідача відповідного матеріального становища, яке дає йому можливість надавати утримання дитині у розмірі, визначеному судом, без створення для нього надмірного фінансового навантаження. При цьому суд керується принципами розумності, справедливості та співмірності, враховуючи вік дитини, її потреби, а також матеріальне становище кожного з батьків. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Питання судових витрат: Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 1331 гривень 20 копійок, від сплати якого позивачка звільнена при поданні даного позову до суду. На підставі ст.ст. 84, 180, 182, 183 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial