Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. [PERSON] звернувся у суд з позовом до ДСП «Північна Пуща» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 01.03.2016 його було прийнято слюсарем по ремонту автотранспорту до ДСП «Північна Пуща» та 05.02.2024 звільнено у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників. Під час перебування у трудових відносинах йому була нарахована, але не виплачена при звільнені заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати у розмірі 44 404,84 грн.. Просить захистити порушені права і стягнути борг, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, судові витрати покласти на відповідача. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач з позовними вимогами частково не погоджується. У відзиві вказує, що заявлена позивачем сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 44 404,84 не відповідає актуальному її розміру, оскільки згідно довідки від 11.12.2025 заборгованість перед [PERSON] становить 44 000,44 грн. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені вказує, що з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівнику сум у повному обсязі чи частково. Вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок) буде співмірною до: 1) розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; 2) періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; 3) підстав, з якими була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 4) ймовірному розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Крім того, при вирішення спору просить взяти до уваги також таку обставину як фінансовий стан Відповідача, оскільки ДСП "Північна Пуща" є боржником у зведеному виконавчому провадженні № [NUMBER], більша частина з яких стосується стягнення заборгованості по заробітній платі та з яких частково завершено. В рамках виконавчого провадження № [NUMBER] постановою від 25.06.2024 на кошти ДСП "Північна Пуща" накладено арешт, що суттєво ускладнює для Підприємства ведення господарської діяльності. Постановою державного виконавця від 22.07.2024 в рамках ВП № [NUMBER] накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ДСП "Північна Пуща" на суму 13022282,49 грн. Важливим фактором також вважає військову агресію російської федерації проти України, що є форсмажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Тому, вважає, що ДСП «Північна Пуща» звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, оскільки він пропущений внаслідок бойових дій. Однак, якщо Суд дійде висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, просить врахувати вищевикладені обставини та зменшити таку суму до 2 000,00 грн. В результаті просить відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. 10.12.2025 ухвалою суду відкрито спрощене провадження в справі, судове засідання для розгляду по суті призначено без повідомлення (виклику) сторін. Відповідача ухвалу про відкриття провадження отримав на свою електронну скриньку 10.12.2025. У справі наявний відзив, додаткових заяв та клопотань по суті позовних вимог до суду не надходило. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] Наказом №Ц52-ОС від 25.02.2016 прийнятий на роботу з 01.03.2016 слюсарем по ремонту автотранспорту 6р у Ремонтно-транспортний відділ Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» (а.с.8). Наказом №6-ОС про припинення трудового договору [PERSON] 05.02.2024 звільнений з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Копію наказу [PERSON] отримав 17.01.2024 (а.с.7). Згідно довідки №144 від 09.04.2024 Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» заборгованість по невиплаченій заробітній платі [PERSON] станом на 01.03.2024 становить 44 404,84 грн. (а.с.6). Разом з тим, згідно довідки №177 від 11.12.2025 Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща», яка надана відповідачем, заборгованість по невиплаченій заробітній платі [PERSON] станом на 11.12.2025 становить 44 000,44 грн. (а.с.25). Згідно Довідки про розмір середнього динної, середньоденної, середньомісячної заробітної плати №173 від 20.11.2025, наданої ДСП «Північна Пуща», середньогодинна заробітна плата [PERSON] на дату звільнення - 05.02.2024, становить 179,43 грн., середньоденна заробітна плата становить 1509,72 грн., середньомісячна заробітна плата становить 21 890,94 грн. (а.с.5). ДСП «Північна Пуща» має статус критично важливого підприємства для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період (а.с.26). Також, судом встановлено, що ДСП "Північна Пуща" є боржником у зведеному виконавчому провадженні № [NUMBER], більша частина з яких стосується стягнення заборгованості по заробітній платі та з яких частково завершено. В рамках виконавчого провадження № [NUMBER] постановою від 25.06.2024 на кошти ДСП "Північна Пуща" накладено арешт, що суттєво ускладнює для Підприємства ведення господарської діяльності. Постановою державного виконавця від 22.07.2024 в рамках ВП № [NUMBER] накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ДСП "Північна Пуща" на суму 13022282,49 грн. (а.с.28-38). IV. Норми права, які застосував суд. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до положень ст.43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Нормою ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» установлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Як встановлено ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України). Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. За ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі №759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 ч.1 ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя ст.. 13 ЦК України не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Як зазначено у позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18): якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. V. Мотивована оцінка і висновки суду. 5.1 Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДСП «Північна Пуща» з 01.03.2016 і був звільнений 05.02.2024 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідач зобов`язаний був виплатити йому заборгованість по зарплаті в день звільнення, проте не зробив цього. На підтвердження своєї позиції позивачем надано до суду довідку, згідно якої заборгованість по заробітній платі станом на 09.04.2024 становить 44 404,84 грн. Відповідач не заперечує наявності заборгованості по невиплаченій заробітній платі, однак не погоджується із заявленою позивачем сумою, оскільки згідно долученої до відзиву на позовну заяву довідки, розмір заборгованості станом на 11.12.2025 становить 44 000, 44 грн. Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що довідка відповідача є актуальнішою та відображає фактичний стан розрахунків між сторонами на момент розгляду справи. За таких обставин суд приймає до уваги довідку, надану відповідачем від 11.12.2025 як належний та допустимий доказ заборгованості по заробітній платі та стягує з відповідача суму не виплаченої заробітної плати у розмірі 44 00,44 грн. 5.2 Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. На момент розгляду справи в суді заборгованість перед позивачем по заробітній платі не була сплачена. З наданої позивачем довідки вбачається, що середньомісячна заробітна плата останнього на день його звільнення становить 21 890,94 грн. Починаючи з наступного дня після звільнення, а саме з 06 лютого 2024 року позивачу почав нараховуватися середній місячний заробіток і відбувається це згідно чинного законодавства по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців у розмірі 131 345,64 грн. Суд погоджується з таким розрахунком, оскільки конституційне право [PERSON] на отримання заробітної плати у встановлені законом строки було порушено. Водночас, те, що майно відповідача арештовано, - не звільняє його від обов`язку компенсувати невчасну виплати зарплати, адже арешт було накладено після близько 5 місяців з моменту звільнення позивача. Разом з тим, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Враховуючи справедливий та розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця, а також умови воєнного стану, важке фінансове становище відповідача, який є боржником у зведеному виконавчому провадженні № [NUMBER], більша частина з яких щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає за необхідне зменшити суму та визначити до стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 120 000 грн., чого достатньо для забезпечення компенсації. 5.3 Суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на форс-мажорні обставини, які унеможливлюють виконання зобов`язань. Той факт, що ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію рф проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань, а ц3я справа про трудові відносини і умови воєнного стану судом враховано при зменшенні виплати за час затримки розрахунку. 5.4 В підсумку суд задовольняє позовні вимоги частково. 5.5 Також, суд звертає увагу, що за змістом пункту 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 лютого 1995 року №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. 5.6 Згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача необхідно стягнути судовий збір в дохід держави, в порядку ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: partial