Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачки. У листопаді 2025 року до Полонського районного суду Хмельницької області надійшла зазначена позовна заява, у якій позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики № 107155 від 01.10.2019 у сумі 24494,50 грн, понесені витрати на сплату судового збору у сумі 2423,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн, посилаючись на те, що відповідачка не виконує свої грошові зобов`язання належним чином довготривалий строк. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.10.2019 між ТОВ «ФК «Гелексі» та відповідачка за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом обміну електронними повідомленнями було укладено договір позики №107155. На підставі договору відповідачці надано позику в сумі 5000,00 грн на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка - 0,01% в день, розмір комісії - 1,5%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу - 3,0%. Відповідачка не виконала свої зобов`язання за цим договором у зв`язку з чим утворилась указана вище заборгованість, яку позивач просить стягнути на його користь. Відповідачці копія ухвали про відкриття провадження, пам`ятка про права та обов`язки надсилалась судом 21.11.2025 за її зареєстрованим місцем проживання, що відповідає місцю проживання, вказаним в позовній заяві та витязі з Єдиного державного демографічного реєстру. Поштовий конверт повернувся 25.11.2025 на адресу суду з відміткою відділення АТ «Укрпошта», що адресат відсутній за цією адресою, при цьому відправлення, надіслане за зареєстрованим місцем проживання відповідача згідно з п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, вважається врученим. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Позовна заява надійшла до суду 03.11.2025. Ухвалою суду від 10.11.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження і постановлено справу розглядати без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України (а.с. 39). Копію позовної заяви з додатками відповідачу направлено позивачем цінним листом 08.10.2025 (а.с. 27). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, за згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 01.10.2019 ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та відповідачка уклали договір позики № 107155 (а.с. 6-10), за умовами якого останній надано позику в сумі 5000,00 грн, відсотки за користування позикою - 0,01% в день від поточного залишку позики, комісією за користування позикою - 1,5% в день від початкового розміру позики. Згідно з п. 1.1 Договору позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою відповідно до умов договору. Нарахування процентів за договором та комісії здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (п. 1.1.3 та 1.1.4). Строк повернення позики, згідно з додатковою угодою № 1 від 20.10.2019 (а.с. 10, зворот), встановлено 08.11.2019. Строк дії договору до повного виконання позичальником зобов`язань за договором (п. 2.1.). За п. 3.4.1 Договору позичальник зобов`язаний не пізніше дати, вказаної в п. 1.1.5 Договору повернути позику в повному обсязі, сплатити проценти та комісію за користування позикою в порядку, визначеному цим договором та додатками до нього. Згідно з п. 5.3 Договору у випадку прострочення термін платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі - 3,0% в день від суми позики за кожен день прострочення. Відповідачка підписала договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором «x2f47746». За Графіком платежів до Договору позики №107155 від 01.10.2019 (в редакції Додаткової угоди №1) сума позики 5000,00 грн, проценти за користування позикою 9,5 грн, комісійна винагорода за користування позикою 1425,0 грн, термін платежу 08.11.2019, заборгованість за договором позики всього 6434,5 грн. Згідно з паспортом позики (а.с. 12-14), тип кредиту позика, сума кредиту 5000,00 грн, строк кредитування до 20.10.2019, мета отримання кредиту на споживчі потреби, процентна ставка 0,01% у день від залишку позики (3,65% річних), 1,50% у день від початкової суми позики (547,50% річних), тип процентної ставки фіксована. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом: сума позики 5000,00 грн, проценти за користування позикою 9,50 грн, комісійна винагорода за позикою 1425,00 грн, термін платежу 20.10.2019, заборгованість за договором позики 6434,5 грн, реальна річна процентна ставка 551,15% річних, порядок повернення позики одноразово 6434,5 грн до 20.10.2019. Паспорт містить відмітку з електронним підписом «х2f47746». За повідомленням ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» №107155 від 01.09.2025, адресованого ТОВ «ФК «Гелексі», у результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «Гелексі», на картковий рахунок отримувача успішно перераховано грошові кошти: платник коштів ТОВ «ФК «Гелексі», отримувач коштів: [PERSON] , номер транзакції в системі: 1151085775, номер операції: 168477632, дата проведення платежу: 01.10.2019, сума платежу: 5000,00 грн, банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK, номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] (а.с. 24). Згідно з розрахунком заборгованості з 01.10.2019 по 30.07.2025 за договором позики №107155 від 01.10.2019 укладеним з відповідачкою станом на 06.03.2020 всього нараховано 25712,13 грн. Згідно з розрахунком відповідачкою 20.10.2019 сплачено 9,50 грн процентів, 1425,00 грн комісії та позику пролонговано. 4. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками та норми права, які застосував суд. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч.1ст.625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Цим Договором позики позичальник зобов`язався повернути отримані грошові кошти, сплатити проценти та комісію. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Однак, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Так, згідно з умовами Договору передбачено, що плата за користування позикою складає, зокрема, комісію («комісійна винагорода») у розмірі 1,5% в день від початкового розміру позики. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункти 29-31). Таким чином, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку (фінансової установи), виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок кредитодавця за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які кредитодавцем фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування фінансовою установою комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником. Такі висновки викладені Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року у справі №686/14530/15. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2023 року в справі №204/224/21, якщо в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), та не узгоджено їх зі споживачем, то такі умови є нікчемними відповідно до частин першої та другої ст. 11, частини п`ятої ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Верховного Суду від 31.07.2025 у справі №199/441/21 зазначено, що положення договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними і окреме рішення суду про визнання їх недійсними не вимагається. З матеріалів цієї справи встанолвено, що комісію у розмірі 1,5% було визначено як комісійну винагороду. Водночас, в матеріалах справи відсутній перелік послуг, які пов`язані з наданням позики та які повинні надаватись фінансовою установою. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення договору про встановлення комісійної винагороди у розмірі 1,5% в день від початкового розміру позики є нікчемними відповідно до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі №727/5461/23. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по комісії за Договором позики № 107155 від 01.10.2019, яка станом на 08.11.2019 нарахована у сумі 1425,00 грн, а також в частині комісій, нарахованих поза межами строку дії договору, слід відмовити з підстав їх необґрунтованості. Згідно з розрахунком заборгованості 20.10.2019 відповідачкою сплачено 1434,50 грн, з яких 9,50 грн зараховано в рахунок процентів та 1425,00 грн - в рахунок комісії, у зв`язку з чим дію договору пролонговано. Враховуючи нікчемність умов договору щодо встановлення комісійної винагороди, суд доходить до висновку, що сплачені відповідачкою кошти у сумі 1425,00 грн, які враховані позивачем як комісія, підлягають зарахуванню в рахунок погашення тіла кредиту. Таким чином, станом на 20.10.2019 залишок заборгованості за тілом кредиту склав: 5000,00 грн (сума позики) - 1425,00 грн (зарахована сума) = 3575,00 грн. Щодо стягнення процентів, суд враховує, що згідно з Додатковою угодою №1 від 20.10.2019, строк повернення позики продовжено до 08.11.2019. Відсотки за користування кредитом нараховуються протягом строку дії кредитного договору (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). Заборгованість за відсотками за період пролонгації з 21.10.2019 по 08.11.2019 (19 днів) на залишок тіла кредиту становить 9,50 грн. Оскільки сторони погодили строк дії договору до 08.11.2019, тому після зазначеної дати позивач не мав права нараховувати проценти за користування позикою. Отже, враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості в сумі 3584,50 грн, з яких: 3575,00 грн - залишок заборгованості за тілом кредиту, 9,50 грн - проценти за користування позикою. В іншій частині позову, зокрема щодо стягнення комісії та нарахувань поза межами строку дії договору, слід відмовити. 5. Розподіл судових витрат. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 2423,00 грн. Також позивачем заявлено до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн, які підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 09.07.2025 та актом № 107155 наданих послуг від 01.09.2025. Перевіряючи правильність сплати та розподілу судового збору, суд виходить з наступного. Згідно з п.п. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року встановлено у розмірі 3028,00 грн. Ціна позову у даній справі становить 24 494,50 грн. Розрахункова сума судового збору за ставкою 1,5% складає 367,42 грн (24 494,50 грн х 1,5%). Оскільки розрахункова сума (367,42 грн) є меншою за 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028,00 грн), то застосуванню підлягає саме мінімальна ставка судового збору у фіксованому розмірі - 3028,00 грн. Разом з тим, суд враховує, що позовну заяву подано в електронній формі через підсистему «Електронний суд». Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Таким чином, належний до сплати розмір судового збору у даній справі становить: 3028,00 грн (мінімальна ставка) х 0,8 (коефіцієнт) = 2422,40 грн. Саме ця сума (2422,40 грн) підлягає розподілу між сторонами, оскільки відшкодуванню підлягають лише витрати у розмірі, встановленому законом. Також позивачем заявлено до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн, які підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 04.08.2025 (а.с. 23) та актом № 107155 наданих послуг від 01.09.2025 (а.с. 21). При розв`язанні цього питання суд враховує позицію Верховного Суду (постанова від 13.03.2025 у справі № 275/150/22), згідно з якою суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи без клопотання іншої сторони. Оскільки відповідач не висловив заперечень, суд стягує витрати пропорційно до задоволених вимог. Судом встановлено, що загальна ціна позову складає 24494,50 грн, а позовні вимоги підлягають задоволенню в сумі 3584,50 грн, що становить 14,63 % від заявлених вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 354,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 731,69 грн.

Outcome: partial