Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

13.11.2025 року до суду звернувся [PERSON] із заявою, в якій просить встановити факт належності йому на праві власності житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 139,0 кв.м, житлова площа 61,0 кв.м, та не житлова площа 78,0 кв.м. В обґрунтування заяви заявник зазначив, що на підставі договору дарування від 03.09.1982 року йому належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчено державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Дятловою В.І. 03.09.1982. Реєстраційний запис на документі про право особистої власності зареєстровано Лисичанським міжміським бюро технічної інвентаризації, яке було записано в реєстраційну книгу за реєстровим № 4398 03.09.1982 року. 04.07.1985 року на вказаний будинок Лисичанським міжміським бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт, відповідно до якого будинок за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 139,0 кв.м., житлова площа 61,0 кв.м. та не житлова площа 78,0 кв.м. Проте, відомості про право власності на будинок не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки на час вчинення нотаріальної дії цього реєстру не існувало, а реєстрація будинку була проведена відповідно до законодавства, що діяло на той момент. Оскільки відомості про речові права на будинок заявника відсутні в ДРРП, заявник звернувся із заявою до державного реєстратора права на нерухоме майно Виконавчого комітету Раївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області. 01.10.2025 року державний реєстратор прийняв рішення № 81110239 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що подані заявником документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень до 01 січня 2013 року. Також державним реєстратором зазначено, що ним був здійснений запит до БТІ, та у встановлений 30-денний строк було надано відповідь, про неможливість надати інформацію, оскільки відсутній доступ до відповідних джерел через тимчасову окупацію м. Лисичанськ Сіверськодонецького району Луганської області. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій . України від 22 грудня 2022 року № 309 та Наказом Міністерства розвитку громад та І територій України від 28 лютого 2025 року № 376, місто Лисичанськ Сіверськодонецького району Луганської області з 03.07.2022 віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України. Тимчасова окупація рф міста Лисичанськ Сіверськодонецького району Луганської області виключає можливість підтвердження реєстрації права власності на будинок заявника, шляхом надіслання запиту до Бюро технічної інвентаризації. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації заявник був вимушений переміститись зі свого постійного місця проживання до м. Синельникове. На теперішній час він є єдиним власником будинку, але не може належним чином реалізувати свої законні права у зв`язку з відсутністю відомостей про його право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести вказані відомості до реєстру. В інший спосіб, окрім судового порядку, він не може встановити вказаний факт. Встановлення факту належності заявнику на праві власності житлового будинку має юридичне значення і впливає на його права і законні інтереси, а саме: на можливість впорядкування документів на право власності згідно чинного законодавства з метою отримання в майбутньому компенсації за зруйноване житло. Ухвалою суду від 18.11.2025 року відкрито провадження у справі та призначено до слухання у судовому засіданні. У судове засідання заявник не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, вимоги заяви підтримує та просить їх задовольнити. Представник заінтересованої особи до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожна особа, як слідує зі змісту ст.4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах встановлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ч. 7 ст.19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження, в тому числі, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В частині першій ст.315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, які суд може розглянути. У вказаному переліку не зазначено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності на праві власності житлового будинку. Разом з тим, в ч.2 ст.315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р., згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №761/16799/15-ц, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 17.04.1998 року Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області, та довідкою від 07.04.2022 року №1231-5000818912 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце перебування: [ADDRESS] (а.с.4-5, 7). За договором дарування, посвідченим 03.09.1982 року державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Дятловою В.І., [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок у [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці 600 кв.м, на якій розташований житловий будинок із житловою площею 26,00 кв.м, л. кухня, 2 сараї та погріб (а.с.10-13). Зазначений договір дарування, посвідчений 03.09.1982 року державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Дятловою В.І., був зареєстрований Лисичанським міжміським бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON] та записаний в реєстрову книгу за реєстром №4398 03.09.1982 року, про що на договорі є відповідні відмітки. Суду надано копію технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] , виготовлений 04.07.1985 року Лисичанським міжміським бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 4398 (а.с.14-22). Рішенням № 81110239 від 01.10.2025 року заявнику було відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Причиною відмови у внесенні до Державного реєстру речових прав житлового будинку [ADDRESS] стали п.1.2, ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державний реєстратор не отримав протягом 30 робочих днів інформації про належність заявнику вищезазначеного нерухомого майна, тому що право власності у нього виникло до 01.01.2013 року і чинним законодавством не передбачено винятків щодо застосування вищевказаної норми. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. При вирішенні питання про виникнення у особи права власності на нерухоме майно потрібно розмежовувати час і підстави його виникнення, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності, що визначаються зокрема на час вчинення правочину, а також згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до ЦК УРСР, Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У ст. 334 ЦК України визначено момент набуття права власності за договором. Так, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч.1 ст.334 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. (ч.3 ст.334 ЦК). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. (ч.4 ст334 ЦК). Відповідно до ч. 1, ч.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. 01 липня 2004 року було прийнято Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», який визначав правові, економічні, організаційні засади створення єдиної системи державної реєстрації речових прав на земельні ділянки та інше нерухоме майно, обмежень цих прав. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Згідно із пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент його прийняття) до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об`єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з висновками ВП ВС державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Згідно з ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ст.77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Отже, з досліджених доказів суд вважає установленим факт, що на підставі договору дарування, посвідченого 03.09.1982 року державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Дятловою В.І., зареєстрованого 03.09.1982 року у Лисичанському міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за реєстр. №4398, [PERSON] володіє на праві власності житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . А тому заява [PERSON] про встановлення факту належності на праві власності житлового будинкупідлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved