Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що згідно рішення № 891 виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 27.11.2012 змінено наймача в договорі найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] на позивача. В зазначеній квартирі, крім позивача зареєстрований син позивача [PERSON] , [INFO] , та мати позивача [PERSON] . Відповідач по справі понад п`ять років не проживає за місцем реєстрації, особистих речей та майна, яке їй належить, в квартирі не має. Відповідач комунальні послуги не сплачує. Позивач не чинить відповідачу перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного, просить визнати відповідача такаю, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачка у судове засідання не з`явилась, просила розгляд справи проводити за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. В судовому засіданні від 16.12.2025 зазначила, що ордер на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] видавався на [PERSON] , який перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою по справі матір`ю позивачки. Відповідачка та [PERSON] розлучилися приблизно о 2000 році. [PERSON] разом з сином, братом позивачки, виїхали за кордон. Позивачка разом з матір`ю, відповідачкою по справі, залишилася проживати у вище вказаній квартирі. З 2020 року відповідачка поїхала за кордон на заробітки, повертатися не збирається, особистих речей у квартирі не має, квартирою не цікавиться. Відповідачка проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи Відділ з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області у судове засідання не з`явилася, просила розгляд справи проводити за відсутності представника відділу, проти задоволення позову не заперечує Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вислухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення заявлених вимог, зважаючи на таке: Судом встановлено, що позивач [PERSON] є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради від 27.11.2012 №891 «Про зміну наймачів у договорах найму житлових приміщень», а також договором найму (оренди) житла від 25.01.2013. Окрім позивача в квартирі зареєстровані син позивача [PERSON] , [INFO] , та відповідач, що підтверджується витягом №4339 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого відділом з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області 10.11.2025. Згідно з актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 11.11.2025, відповідач з 2020 по теперішній час фактично не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні у якості свідків [PERSON] , яка є сусідкою і проживає постійно за місцем проживання з грудня 2019 року, показала, що з початку 2020 року не бачила відповідачку [PERSON] за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Від допиту свідка [PERSON] позивачка відмовилася, відмова прийнята судом. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.76, ч.1 ст.81, ст.90 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз`яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло непорушне та гарантовано статтею 47 Конституції України. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічна норма міститься і у абзаці 2 ч. 1 ст. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру , відповідно до якої, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно зі статтею 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71 , 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Доказів того, що відповідачі не втратили інтересу до спірної квартири, матеріали справи не містять. Обставин, передбачених ч. 3 ст. 71 ЖК України, судом не встановлено. Згідно ч. 1ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Аналізуючи норми закону, позицію позивача та враховуючи, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, та приймаючи до уваги, що перешкод в користуванні житлом відповідачу не чинилося, остання дійсно добровільно залишила спірне житло, комунальні платежі не сплачувала, майно та речі відповідача у квартирі відсутні, поважних причин для її відсутності у спірному житловому приміщенні не існувало, суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved