Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

У провадженні Соснівського районного суду м. Черкаси знаходиться цивільна справа №712/5971/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Позовна заява аргументована тим, що 15 березня 2013 року позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] , який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 березня 2025 року розірваний. Під час шлюбу з відповідачкою, позивачем придбана квартира [ADDRESS] . Дана квартира придбана згідно договору купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2013 року за 245 230 грн. Квартира згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухому майно зареєстрована за позивачем. Квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбана за його особисті кошти, що підтверджується наступим. Даним правочин був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. При його посвідченні відповідачкою компетентним органам подана заява 13.04.2013, у якій відповідачка вказала, що квартира придбана за особисті кошти позивача. Квартира придбана на підставі договору купівлі-продажу через 17 днів після реєстрації шлюбу між сторонами по справі. За цей короткий строк відповідачка не могла заробити кошти на її придбання. Дана квартира придбана 30.04.2013 за 245230 грн, що на той час дорівнює 30280 доларів США. Дані кошти зняті з особистого рахунку позивача, які були покладені до шлюбу з відповідачкою. Згідно з роздруківкою з його особистого рахунку ПриватБанку позивачем 16.08.2012 знято 20028,30 доларів США, а 05.03.2013 позивачем знято ще 12599 доларів США. З цих коштів позивачем 30680 доларів США витрачено на купівлю квартири. Позивач бажає, щоб відповідачка не мала прав на вказану квартиру. У зв`язку з тим, що відповідачка не визнає за позивачем права особистої власності на квартиру, позивач змушений звернутися із позовом до суду. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.05.2025 прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. У установлений судом строк відповідачка відзив на позов не подала, у підготовче судове засідання не з`явилася. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.10.2025 у справі закрите підготовче судове засідання, справа призначена до судового розгляду. Представник позивача адвокат Дубинський В.М. у судовому засіданні підтримав позовну заяву в повному обсязі з підстав, викладених у позиві, просив її задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно і належним чином. Судова повістка відповідачці надсилалася за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи за згоди представника позивача, що відповідає вимогам статті 280 ЦПК України. Згідно із частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.03.2025 шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який було зареєстровано 15 березня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 233, розірвано. Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченимприватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. 13.04.2013 та зареєстрованого в реєстрі за №2445 [PERSON] продала, а [PERSON] купив двокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 29,0 кв.м., загальною площею 52,2 кв.м. Продаж квартири вчинений з ціною 245230 грн. Відповідно до копії заяви [PERSON] від 13.04.2013, засвідченої приватним нотаріусом Сопільняк А.О., [PERSON] заявила, що їй відомо про купівлю та укладення договору купівлі-продажу її чоловіком [PERSON] квартири [ADDRESS] за особисті кошти, які накопичені ним до реєстрації шлюбу. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.03.2025 право власності на квартиру по [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу № 2445, дата реєстрації 30.04.2013. Згідно з Технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] житлова площа квартири складає 29 кв.м., загальна площа квартири 52,2 кв.м. Згідно з роздруківкою з особистого рахунку [PERSON] у ПриватБанку позивачем 16.08.2012 знято 20028,30 доларів США, а 05.03.2013 позивачем знято ще 12599 доларів США. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положення статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтями 316, 317 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. У відповідності до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504-17-ц. Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка ємайно, набуте нею, ним до шлюбу;майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно частини 6 статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Згідно з частиною першою статті80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частини першої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем доведено, що квартира [ADDRESS] придбана ним за власні кошти, оскільки надані суду роздруківки з рахунку, які підтверджують зняття коштів у період купівлі квартири, надана заява відповідачки, яка засвідчила, що квартира купується за кошти позивача, доказів протилежного суду не надано, а тому суд знаходить підстави для задоволення позовних вимог шляхом визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірну квартиру. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved