Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Іванківського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно позивача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею визначено суддю Мовчана В.В. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 25.08.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 07.10.2025. 10.09.2025 до суду від представника Служби у справах дітей та сім`ї Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів. У судовому засіданні 07.10.2025 розгляд справи було відкладено на 28.10.2025. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 28.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 25.11.2025. 25.11.2025 у судовому засіданні розгляд справи було відкладено на 23.12.2025. 23.12.2025 у справі було оголошено перерву до 22.01.2026. У судове засідання 22.01.2026 з`явилася позивач. Просила суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання 22.01.2026 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення рекомендованої поштової кореспонденції та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому він вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судовому засіданні зазначила, що заперечень щодо задоволення позовних вимог не має. Суд, розглянувши подані стороною заявника документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З наданих доказів встановлено такі факти і обставини. [PERSON] та [PERSON] - батьки [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Наказом начальника служби у справах дітей та сім`ї Іванківської селищної ради Вишгородського району від 21.11.2024 № 184 [PERSON] тимчасово було влаштовано в сім`ю [PERSON] та покладено на нього відповідальність за її життя, здоров`я, психічний та фізичний розвиток. Як вбачається з рішення Іванківського районного суду Київської області від 18.04.2017 по справі № 366/760/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням виконавчого комітету Іванківської селищної ради від 01.09.2025 № 516 було затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] . Як вбачається з тексту висновку, мати дитини [PERSON] померла [INFO] . Після смерті матері неповнолітню [PERSON] було влаштовано проживати в сім?ю [PERSON] за письмовою заявою та згодою, що підтверджується наказом ССДС № 184 від 21.11.2024 про тимчасове влаштування малолітньої дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах та актом обстеження умов проживання. [PERSON] проживав разом з померлою [PERSON] та її донькою - [PERSON] однією сім?єю з 2013 року. Батько неповнолітньої дитини - [PERSON] з 2009 року виїхав проживати до Автономної Республіки Крим. Участі в утриманні та вихованні неповнолітньої [PERSON] не приймає, не цікавиться її життям, навчанням, що підтверджується характеристиками з Іванківського ліцею № 1 Іванківської селищної ради. Наразі місце знаходження та проживання [PERSON] не відоме. Виходячи з вищезазначеного встановлено, що [PERSON] усунувся від виконання своїх батьківських обов?язків щодо своєї дитини, виявляє байдужість та безвідповідальність, участі у вихованні дитини не бере, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням. Враховуючи вищевикладене, орган опіки та піклування Іванківської селищної ради вважає, що в інтересах охорони життя, здоров?я, прав та законних інтересів дитини, доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] . Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] з наступних підстав. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, що передбачено ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства". Згідно з ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктом 2 частини 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо своєї дитини є достатніми підставами для позбавлення батьківських прав. З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні своєї дитини, не утримує її, свідомо нехтує своїми обов`язками щодо виховання, а результаті після смерті матері дитину було влаштовано в сім`ю [PERSON] та покладено на нього відповідальність за її життя, здоров`я, психічний та фізичний розвиток, у суду є підстави для застосування крайнього заходу впливу до відповідача у виді позбавлення його батьківських прав, що також обумовлюється необхідністю захисту інтересів дитини, а тому суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є доцільним. Питання щодо судових витрат вирішується судом відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., однак остання просила судові витрати по справі покласти на неї.

Outcome: approved