Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

25 грудня 2025 року представник ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулась до Захарівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Зазначена позовна заява обґрунтована тим, що 13 березня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та [PERSON] укладено кредитний договір № 174905, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 12000 гривень. ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» належним чином виконало свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами договору. Відповідач не надав своєчасно кредитодавцю грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. 16 квітня 2025 року укладено договір факторингу № 16042025, у відповідності до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» зобов`язалося відступити ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» за плату належні йому права вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. Відповідно до реєстру прав вимог № 6 від 03 вересня 2025 року до договору факторингу до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги до відповідач [PERSON] за кредитним договором № 174905 від 13 березня 2025 року. Оскільки, [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором № 174905 від 13 березня 2025 року не виконав, тому з урахуванням викладеного позивач простить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 13083 гривні 40 копійок. Ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 26 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та її розгляд відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України призначений у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін та вирішено питання про витребування доказів (а.с. 66-67). 15 січня 2026 року від АТ КБ «ПриватБанк» до суду надійшли витребувані докази (а.с. 74-75). У судове засідання представник позивача не з`явилась, про час, дату і місце судового розгляду повідомлялась належним чином (а.с. 72). Водночас у прохальній частині позовної заяви просила суд розглядати справу без її участі. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує (зв.а.с. 4). Відповідач у судове засідання не з`явився хоча належним чином, в порядку визначеному статтями 128-131 ЦПК України, повідомлений про дату, час і місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв`язком судової повістки за адресою реєстрації місця проживання: [ADDRESS] . Направлена йому судова повістка про виклик до суду за його місцем реєстрації, повернута суду з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 76). Відповідач про причини неявки суд не повідомив та не подав до суду відзив, заяву про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до частини 7 статті 128 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», за запитом судді у справі № 517/1340/25 на підставі частини 8 статті 187 ЦПК України, сформовано відповідь № 2183628 від 26 грудня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру щодо [PERSON] , [INFO] , згідно якої останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 65). Згідно із пунктом 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до правової позиції КЦС ВС викладеної у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Ураховуючи зазначене, а також те, що повістка про виклик у судове засідання судом направлялася належним чином за офіційним зареєстрованим місцем проживання відповідача, а конверт повернувся на адресу суду з довідкою поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою», суд дійшов висновку, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду. Суд вважає, що відповідач не з`явився до суду без поважних причин, а тому за згодою представника позивача ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Як установлено судом, 13 березня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» (первісний кредитор) та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 174905, за яким кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит на умовах строковості зворотності, платності, а позичальник зобов`язалався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом (а.с. 9 12). Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового ідентифікатора 50481е87. Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту становить 12000 гривень, яка надається не пізніше наступного дня після укладення договору в такому порядку: у розмірі 9000 гривень на № рахунку/картки позичальника [NUMBER] , в національній валюті; у розмірі 3000 гривень шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією. Проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 390% річних. Тип процентної ставки фіксована. Комісія за надання кредиту складає 3000 гривень, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення договору за ставкою 25% від загальної суми кредиту. Загальний строк кредитування за договором складає 84 дні з 13 березня 2025 року по 05 червня 2025 року. ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» свої зобов`язання за кредитним договором № 174905 від 13 березня 2025 року виконало в повному обсязі надавши позичальнику грошові кошти в розмірі обумовленому договором шляхом перерахування їх на банківську картку позичальника № [NUMBER] . Вказане підтверджується інформацією витребуваною судом за клопотанням представника позивача від АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 74-75). Так, з даної інформації убачається, що в банку на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) була випущена банківська картка № [NUMBER] до рахунку № IBAN [NUMBER] та надано виписку по рахунку, якою підтверджений факт зарахування 13 березня 2025 року грошових коштів у сумі 9000 гривень. Зазначені докази є належними та достатніми для висновку про виконання первісним кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» свого обов`язку за кредитним договором № 174905 від 13 березня 2025 року. Жодних доказів на спростування факту отримання коштів, користування наданими кредитними коштами, тобто, існування між сторонами договірних відносин позичальника і кредитора, відповідачем суду не надано. 16 квітня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 16042025 відповідно до якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим договором (а.с. 41-45). Згідно акту приймання-передачі реєстру прав вимоги № 6 до договору факторингу № 16042025 від 16 квітня 2025 року кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників кількістю 1014, після чого до нового кредитора переходять права вимоги заборгованості від боржників і новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників заборгованостей. Загальна сума заборгованості складає 18267224 гривень 12 копійок. Сума фінансування, що підлягає сплаті 1388825 гривень 71 копійка (а.с. 48). На підтвердження оплати за договором факторингу позивачем була надана суду платіжна інструкція № 588 від 09 вересня 2025 року (а.с. 49). Відповідно до реєстру прав вимог № 6 до договору факторингу № 16042025 від 16 квітня 2025 року, від ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 174905 від 13 березня 2025 року на загальну суму 14283 грн 40 коп, з яких: 9052 грн 60 коп сума заборгованості по тілу кредиту, 3630 грн 72 коп - сума заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 400 грн заборгованість по комісії, 1200 грн заборгованість за штрафними санкціями (пеня, штрафи) (а.с. 46). Отже, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено належний перехід права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 174905 від 13 березня 2025 року від ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». Відповідач свої зобов`язання за умовами кредитного договору не виконав. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Відповідно до статті 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин 7, 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачем умови договору не виконуються, кредит та відсотки за користування не повертаються. Згідно статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Сплата прострочених відсотків та комісій обумовлені договором і підлягають стягненню, оскільки відповідач своєчасно не погасив суму кредиту. Згідно статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк суму кредиту, порушив вимоги статті 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, [PERSON] має перед ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором № 174905 від 13 березня 2025 року на загальну суму 14283 грн 40 коп, з яких: 9052 грн 60 коп сума заборгованості по тілу кредиту, 3630 грн 72 коп - сума заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 400 грн заборгованість по комісії, 1200 грн заборгованість за штрафними санкціями (пеня, штрафи). Розрахунок загальної суми заборгованості [PERSON] за кредитним договором наданий суду і відповідає вимогам закону (а.с. 50). Водночас позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 13083 грн 40 коп (за виключенням заборгованості за штрафними санкціями в сумі 1200 грн). Така вимога є правом позивача не суперечить закону, а отже не може бути обмежене судом. З огляду на викладене позов підлягає задоволенню. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 2 статті 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою судовий збір сплачується у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 грн) і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1059800 грн). Згідно із частиною 3 статті 4 ЗУ «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відповідно до платіжної інструкції № 32101 від 23 грудня 2025 року ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», у відповідності до вказаних положень закону сплачено судовий збір за подання позовної заяви в електронній формі з використанням підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» у розмірі 2422 гривень 40 копійок (а.с. 6). Отож, з урахуванням задоволення позову, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України та частини 3 статті 4 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача також потрібно стягнути судовий збір в розмірі 2422 гривень 40 копійок. Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 7000 грн, суд дійшов такого висновку. На підтвердження витрат правничої допомоги представником позивача надано: копію договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10 вересня 2025 року, укладеного між ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» та адвокатським об`єднанням «Соломко та Партнери», предметом якого є захист прав та законних інтересів клієнта, проведення необхідних процесуальних дій для досягнення найбільш сприятливого результату у справі на користь клієнта (а.с. 52-53), протокол погодження вартості послуг до договору про надання правової допомоги № 10/09/25-02 від 10 вересня 2025 року (зв.а.с. 53), копію додаткової угоди № 25771372140 від 11 вересня 2025 року до договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10 вересня 2025 року, відповідно до якої адвокатське бюро взяло на себе зобов`язання надати юридичну допомогу по захисту прав та інтересів клієнта з питань, що відносяться до юрисдикції судів всіх інстанцій судів загальної юрисдикції, господарських судів та адміністративних судів по справах про стягнення заборгованості за кредитним договором № 174905 від 13 березня 2025 року (а.с. 54), копію акту прийому-передач наданих послуг від 25 листопада 2025 року відповідно до яких вартість наданих послуг адвокатом становить 7000 грн (зв.а.с. 54), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 7073/10 від 19 жовтня 2018 року на ім`я Соломка О.В. (а.с. 55), копію довіреності від 09 вересня 2025 року, згідно якої ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» уповноважила адвоката Соломку О.В. представляти інтереси товариства в судах різних інстанцій (зв.а.с. 55). Відповідно до пункту 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з частинами 4-6 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отож суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) міститься висновок, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Аналогічний висновок (обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами) наведений: у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Водночас щодо співмірності витрат на правничу допомогу суд зазначає таке. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21) міститься висновок, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Отже, з урахуванням задоволення позову в повному обсязі, фактично виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, суд вважає обґрунтованим та доведеним доказами заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу у сумі 7000 гривень, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved