Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Позивач ТОВ «Коллект Центр» звернулось в суд із позовом, в якому зазначено, що 24.12.2020 року між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем [PERSON] в електронному вигляді укладено договір позики на умовах прийняття зобов`язання з повернення отриманих коштів, сплати відсотків за користування позикою. Так, згідно з договором відповідач, який виступив позичальником, отримав грошові кошти в сумі 3 020,00 грн. на строк 18 днів, з умовою сплати процентів за користування позикою на рівні 1,75 % за один день користування. Сторона зауважує на обставинах укладення між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт капітал», а в подальшому між ТОВ «Вердикт капітал» та позивачем ТОВ «Коллект Центр» договорів із відступленням права вимоги від 11.02.2022 року та від 10.01.2023 року відповідно, за результатом чого позивач в порядку ст.ст. 512, 514 ЦК України як новий кредитор набув права вимоги до позичальника. Позивач зазначає, що загальний розмір заборгованості по договору від 24.12.2020 року становить 114 850,34 грн., з яких: 3 019,99 грн. заборгованість за основним зобов`язанням; 75 046,88 грн. заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги; 36 783,47 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими по дату виготовлення розрахунку. Звертаючи увагу на добровільне зменшення розміру вимог відносно позичальника, зокрема по нарахованих відсотках, позивач просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості в розмірі 42 868,89 грн., відшкодувати судові витрати з оплати судового збору 2422,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16 000,00 грн. Ухвалою суду від 25.11.2025 року по справі відкрите спрощене позовне провадження без виклику учасників. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.12.2020 року на підставі поданої відповідачем заявки на отримання позики № 3413030, пропозиції укладення договору позики, розміщеною ТОВ «Інфінанс», акцепту оферти від 31.12.2020 року на укладення договору позики між учасниками започатковано відповідні правовідносини із погодженням істотних умов договору за такою сферою. Так, відповідно до змісту пропозиції про укладення договору позики (оферти), заявки позичальника (відповідача) та відповіді позичальника сторони погодили надання позики в розмірі 3020,00 грн. на строк 18 днів з оплатою відсотків за користування позикою на рівні 1,75 % за один день користування. Відповідно до пункту 7.1 «Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту», первинний строк користування кредитом в рамках фінансового кредиту, встановлений сторонами у відповідному договору фінансового кредиту, може бути пролонгований на строк, що відповідає кількості днів, на яку було первинно видано кредит та який вказаний при оформленні відносин між сторонами в договорі. Згідно п.7.2 Правил пролонгація кредиту здійснюється в разі дотримання наступних передумов: п.7.2.1 - на момент продовження строку поточного кредиту строк дії договору фінансового кредиту не закінчився; п.7.2.2 позичальником повністю сплачено нараховані проценти (у разі відповідної вимоги товариства неустойка та штрафні санкції) за основним боргом до дня здійснення продовження строку дії поточного кредиту. У відповідності до п.7.3 Правил пролонгація кредиту здійснюється виключно за умови попередньої оплати нарахованих процентів за користування кредитом (у разі наявності, сплати неустойки та штрафних санкцій на вимогу товариства) за фактичну кількість днів користування кредитом. Судом встановлено, що між ТОВ «Інфінанс» (Клієнт) та ТОВ «Вердикт капітал» (Фактор) 11.02.2022 року укладено договір факторингу, за змістом якого ТОВ «Інфінанс» як первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору - ТОВ «Вердикт капітал», належні кредитору права вимоги до боржників за договорами про надання фінансових послуг. Згідно дослідженого судом реєстру боржників з даними про позичальника [PERSON] розміри відступлених прав за договором від 24.12.2020 року становлять: заборгованість за тілом позики 3 019,99 грн., 39 848,90 грн. заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги. Між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект Центр» 10.01.2023 року укладено договір про відступлення права вимоги, за змістом якого ТОВ «Вердикт капітал» як первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору - ТОВ «Коллект Центр», належні кредитору права вимоги до боржників, зазначених у додатках, включаючи права вимоги до правонаступників, спадкоємців, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників. За змістом досліджених судом реєстрів боржників відносно [PERSON] кредитором ТОВ «Вердикт капітал» обумовлено передачі вимог зі сплати заборгованості за договором позики від 24.12.2020 року на суму 78 066,87 грн., з яких: 3 019,99 грн. заборгованість за основним зобов`язанням; 75 046,88 грн. заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги. Вирішуючи питання грунтовності заявлених позивачем вимог суд виходить з таких міркувань. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За положеннями ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положеннями ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Досліджуючи подані стороною позивача докази суд приходить до висновку про неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань та виникнення заборгованості за договором позики. При цьому, вирішуючи питання щодо розміру такої заборгованості суд вважає необхідним звернути увагу на таке. Верховний Суд неодноразово наводив висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова ВП ВС від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Як зазначалось вище, при укладенні договору сторони погодили строк користування позикою 18 днів, що, з урахуванням дати укладення правочину 24.12.2020 року обумовлює строк виконання зобов`язання з повернення суми позики та нарахованих відсотків не пізніше 10.01.2021 року. За поданого розрахунку заборгованості слідує, що позичальником 21.01.2021 року здійснено часткове погашення заборгованості на суму 1321,26 грн. Позикодавцем ТОВ «Інфінанс» відповідне надходження відтворене із позначкою «пролонгація» з подальшим нарахуванням, згідно розрахунку, відсотків згідно умов договору. Суд не може погодитись з таким підходом, оскільки сам термін «пролонгація» необхідно розуміти як вчинення дій на продовження певного строку, який ще не завершився, тобто, у мовах виниклого спору, сплата відсотків за користування позикою до завершення погодженого учасниками строку користування позикою у 18 днів. Свавільне тлумачення з боку позикодавця виявлених позичальником ініціатив з погашення заборгованості саме як наміру пролонгувати строк користування позикою вочевидь порушує баланс інтересів учасників за сферою фінансових послуг з більш вразливим становищем позичальника як споживача. Не можна також визнати належним погодженням нового строку користування позикою і пункт 6.7 Правил, згідно з якими у випадку користування позикою понад строк, встановлений у договорі фінансового кредиту, зобов`язання позичальника за договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом. В даному випадку слід звернути увагу на відмінність таких визначень як «зобов`язання» та «строк виконання зобов`язання». Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У відповідності до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Положеннями ч.1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З наведеного слідує, що продовження зобов`язання за договором позики, яке грунтується на прийнятому обов`язку повернути отримані кошти та нараховані відсотки, є загальною кваліфікацією взаємних відносин та не є тотожним умовам договору щодо строку виконання такого зобов`язання. Отже, оскільки судом не отримано даних про дотримання встановлених пунктом 7 «Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту» процедур на продовження строку користування позикою, первинно погоджені умови слід вважати незмінними. За таких обставин, заборгованість за договором позики становитиме 2650,04 грн. (3019,99 грн. заборгованості за сумою позики + 951,3 грн. відсотків 1321,25 грн. фактично сплачених = 2650,04 грн.). Суд звертає увагу, що у поданих розрахунках позивачем окремими рядками наводяться відомості про ненарахування інфляційних збитків та 3 % річних як ознак відповідальності за ч.2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відсутність наміру на відшкодування збитків в порядку ч.2 ст.625 ЦК України як за змістом позовної заяви, так і за вищезгаданим розрахунком заборгованості позбавляє суд можливості надавати оцінку умовам договору на предмет наявності домовленостей про умови та порядок нарахування компенсаційних платежів в разі прострочення виконання зобов`зання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-141гс19) викладено правовий висновок про те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. Верховний Суд звернув увагу, що у подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за користування кредитом). У постанові додано, що сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, та такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті 625 ЦК України. В даному випадку слід звернути увагу, що обов`язок суду всебічно та повно встановити характер виниклих правовідносин між сторонами та фактичні умови взятих учасниками на себе зобов`язань, що обумовлює право суду самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію, не може визнаватись абсолютним. У виниклому спорі суд не вправі підмінити підстави позову, окреслені позивачем, лише з урахуванням заявленої до стягнення грошової суми як загального запиту сторони. Ініціативна дія суду в такому випадку фактично унеможливлює здатність сторони відповідача діяти ефективно на захист власної позиції. Принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12). З огляду на викладене, суд задовольняє позов частково, на підставі ст.ст. 137, 141 ЦПК України відшкодовує судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial