Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

У листопаді 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», у якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати всіх належних сум працівнику при звільненні по день фактичного розрахунку (02.09.2025), що складає період затримки з 30.08.2025 по 02.09.2025 (чотири календарні дні) у розмірі 4 661,64 грн. та витрати з оплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у період з 09.03.2023 по 29.08.2025 працювала на посаді фахівця управління з кадрового діловодства АТ КБ «Приватбанк». 29.08.2025 позивач була звільнена, на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується наказом № Е.DN-УВ-2025- 7839190 від 15.08.2025. Вказує, що до дня звільнення мала тимчасову непрацездатність і перебувала на лікарняних з 16.08.2025 по 18.08.2025 (ЛН № 18310672-2033911191-1) та з 19.08.2025 по 20.08.2025 (ЛН № 18310672-2033979628-1). Обидва листки непрацездатності були внесені нею у внутрішню робочу систему обліку ЛН відповідача вчасно і набули статусу готовності до сплати не пізніше 28.08.2025. Зазначає, що за першим листком непрацездатності (№ 18310672-2033911191-1, період тимчасової непрацездатності 16.08.2025-18.08.2025, виплата надійшла 28.08.2025. Другий листок непрацездатності (№18310672-2033979628-1, період тимчасової непрацездатності 19.08.2025-20.08.2025) став готовим до сплати 28.08.2025. Проте оплата за нього не була здійснена у день її звільнення (29.08.2025), як того вимагає ч. 1 ст. 116 КЗпП України та Постанова КМУ від 26.06.2015 № 440 «Про затвердження Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця» (де зазначено, що оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності здійснюється за рахунок коштів роботодавця). У зв`язку з цим, 02.09.2025 нею була надіслана до відповідача заява про виплату несплачених їй при звільненні відповідних сум, а саме: допомоги за другим листком непрацездатності (№18310672-2033979628-1, ТН 19.08.2025-20.08.2025), а також з вимогою сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного остаточного розрахунку. 02.09.2025 АТ КБ «Приватбанк» було здійснено виплату допомоги за другим листком непрацездатності (№18310672-2033979628-1, ТН 19.08.2025- 20.08.2025). Проте, вимогу про сплату суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного остаточного розрахунку було залишено без задоволення. 22.09.2025 позивач отримала відповідь АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-250902/46631 від 22.09.2025, у якій останній зазначив, що не вбачає наявність порушень з його боку, оскільки діяв відповідно до вимог законодавства, і тому підстав для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України в його діях не вбачається. Однак, позивач не погоджується з вказаним, адже при звільненні відповідач, як роботодавець допустив порушення ст. 116 КЗпП України, оскільки в день звільнення з боку відповідача не було здійснено виплату усіх належних працівнику сум, які підлягають обов`язковій виплаті у день звільнення, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Ухвалою судді від 11 листопада 2025 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 18 листопада 2025 року від представника відповідача Мужевської Є.Л. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки Банком було проведено призначення та виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності № 18310672-2033979628-1 у передбачений законодавством та внутрішніми документами порядок та строк. Враховуючи відсутність вини Банку у затримці оплати листка непрацездатності та проведення розрахунку в межах десяти днів з дня видачі листка непрацездатності та у відповідності до встановленого в Банку регламенту виплати заробітної плати, відсутні підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також вражає помилковими твердження позивача про те, що період затримки розрахунку при звільненні становив чотири дні, оскільки позивачка обчислює період затримки у календарних замість робочих днів. Крім того, вказує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 552/16890/20 викладено наступний висновок: «Відповідно до пункту 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державної служби статистики України від 13 січня 2004 року №5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 вказаної Інструкції, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Ураховуючи те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, суди правильно встановили, що оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, підстави для задоволення цих позовних вимог відсутні». Вважають, що зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду має бути застосовано за аналогією до обставин справи, яка розглядається, адже оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності згідно з Інструкцією зі статистики заробітної плати також входить до переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці, тому відповідно не є основною чи заробітною платою або заохочувальною чи компенсаційною виплатою. Відтак, оплата позивачеві перших п`яти днів тимчасової непрацездатності після звільнення не є затримкою розрахунку при звільненні, що не створює підстав для застосування ст. 117 КЗпП України. 21 листопада 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій остання вказує, що свідома виплата відповідачем допомоги по тимчасовій непрацездатності за другим листом непрацездатності, призначеної до виплати 29.08.2025, не у день звільнення (29.08.2025), а лише 02.09.2025 (після звільнення), коли позивач і відповідач вже не перебували у трудових відносинах, порушує зазначений Закон і означає затримку виплати, вказуючи на вину відповідача, як складової обставин стягнення за ст. 117 КЗпП України. Разом з цим, зазначає, що її позиція щодо обчислення періоду затримки виплат при звільненні в календарних днях є коректною і підтверджується нормами законодавства. Крім того, оскільки в ст. 116 КЗпП України йдеться про виплати не лише з фонду оплати праці, що доводять законодавчі норми і судова практика, теза відповідача про те, що оплата листків непрацездатності не входить до виплат, що належать працівнику від роботодавця при звільненні за ст.116 КЗпП України, а тому затримка якої не призводить до стягнення за ст.117 КЗпП України, є помилковою, не відповідає дійсності і грубо суперечить законодавству. 10 грудня 2025 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у якій остання просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» середній заробіток за весь час затримки виплати всіх належних сум при звільненні в повному обсязі, зокрема призначеної, але не виплаченої в день звільнення допомоги за другим листком непрацездатності (№18310672-2033979628-1, ТН 19.08.2025-20.08.2025), по день фактичного розрахунку (02.09.2025), що складає період затримки з 30.08.2025 по 02.09.2025 (чотири календарні дні) у розмірі 5 519,08 грн. 16 січня 2026 року від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити у повному обсязі. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд встановив, що [PERSON] працювала в АТ КБ «Приватбанк» з 09.03.2023 по 29.08.2025, що підтверджується копією трудового договору, та наказу про прийняття № E.DN-КП-2023-6789702 від 08.03.2023. Відповідно до наказу про звільнення № E.DN-УВ-2025-7839190 від 15.08.2025, [PERSON] було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, останній робочий день 29.08.2025. Згідно інформації веб-Порталу Пенсійного фонду України у серпні 2025 року [PERSON] було відкрито два е-листка непрацездатності: ЛН 18310672-2033911191-1 з 16.08.2025 по 18.08.2025; ЛН 18310672-2033979628-1 з 19.08.2025 по 20.08.2025. Так, після набуття зазначеними листками непрацездатності статусу «готовий до сплати (виданий)» Банком було розглянуто листки непрацездатності № 18310672- 2033911191-1, та № 18310672-2033979628-1 в межах десяти робочих днів з дня їх надходження, що підтверджується документами про призначення допомоги з тимчасової втрати працездатності (витяг з документу № Е.18.0.3.3/1- 7913033 від 29.08.2025, витяг з документу № Е.18.0.3.3/1-7896625 від 27.08.2025). Листок непрацездатності за період з 16-08-2025 по 18-08-2025 № 18310672- 2033911191-1 було оплачено роботодавцем 28.08.2025, здійснено виплату у розмірі 2487, 82 грн. Листок непрацездатності за період з 19-08-2025 по 20-08-2025 № 18310672- 2033979628-1 було оплачено роботодавцем 02.09.2025, здійснено виплату у розмірі 1658,55 грн., що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк». 02.09.2025 [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про виплату несплачених їй при звільненні відповідних сум, а саме: допомоги за другим листком непрацездатності (№18310672-2033979628-1, ТН 19.08.2025-20.08.2025), а також з вимогою сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного остаточного розрахунку. АТ КБ «Приватбанк» листом від 22.09.2025 № 20.1.0.0.0/7-250902/46631 повідомив позивача, проте, що Банк не вбачає наявність порушень зі свого боку, оскільки діяв відповідно до вимог законодавства, і тому підстав для відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України в його діях не вбачається. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як визначено у ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Як визначено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розглядаються не пізніше десяти робочих днів з дня їх надходження. Згідно абз. 1 п. 3 розділу II «Формування листків непрацездатності на підставі даних медичних висновків про тимчасову непрацездатність» «Порядку видачі (формування) листків непрацездатності в Електронному реєстрі листків непрацездатності», який затверджений наказом МОЗ № 1234 від 17.06.2021, листок непрацездатності вважається виданим через сім днів після дати закриття листка непрацездатності та набуває статусу «готовий до сплати (виданий)». Так, з листа непрацездатності [PERSON] № 18310672-2033979628-1 встановлено, що дата відкриття 19.08.2025, дата закриття 20.08.2025, набув статусу «готовий до сплати (виданий)» 28.08.2025. Відповідно до Витягу з Поряду денного Про призначення допомоги з тимчасової втрати працездатності № Е.18.0.3.3/1-7913033 від 29.08.2025 встановлено, що Банк розглянув листок непрацездатності № 18310672-2033979628-1 в межах десяти робочих днів з дня його надходження, а саме: 29.08.2025. Як зазначено у п. 1 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати. Згідно абз. 1 п. 2.7 Витягу з Положення про винагороду працівників АТ КБ «Приватбанк», яке затверджено рішенням Правління банку протокол № 41 від 27.05.2025, встановлено Порядок і строки виплати заробітної плати працівникам Банку, зокрема, виплата авансу здійснюється 15 та 25 числа поточного місяця. Виплата заробітної плати здійснюється у другий робочий день місяця, наступного за звітнім. Отже, позивачу було проведено виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності по листку непрацездатності № 18310672-2033979628-1 - 02.09.2025, тобто, після здійснення остаточного розрахунку в день, установлений для виплати заробітної плати по Банку - другий робочий день місяця, наступного за звітним. Таким чином, Банком було проведено призначення та виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності № 18310672-2033979628-1 у передбачений законодавством та внутрішніми документами порядок та строк. Суд погоджується з доводами представника відповідача про відсутність вини Банку у затримці оплати листка непрацездатності та проведення розрахунку в межах десяти днів з дня видачі листка непрацездатності та у відповідності до встановленого в Банку регламенту виплати заробітної плати, та відсутні підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Як визначено у ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed