Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

В жовтні 2025 року [PERSON] через свого представника адвоката Білова І.В. звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері [PERSON] від 23.06.2015 належить цілий житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідачі мешкали в будинку і створювали нестерпні умови для спільного проживання і перешкоджали позивачеві в розпорядженні та користування своїм майном. На теперішній час у вказаному будинку відповідачі не зареєстровані та не проживають, їх місце мешкання невідомо. Проте формально відповідачі мають право користуватись частиною будинку, хоча фактично і не мешкають там більше року. Такі обставини, що склались між позивачем та відповідачами, перешкоджають позивачу користуватись та розпоряджатись своїм майном. Позивач не має змоги ані продати будинок, ані здати його в оренду. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . 20.10.2025 від представника позивача [PERSON] адвоката Білова І.В. надійшло клопотання про виклик для допиту в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] . Також 20.10.2025 на адресу суду від представника позивача [PERSON] адвоката Білова І.В. надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 500,00 грн. Згідно ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 08.10.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи, призначено судове засідання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Білов І.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив задовольнити клопотання про виклик свідків, які зможуть підтвердити факт не проживання відповідачів у спірному будинку протягом року. Протокольною ухвалою суду у задоволенні вказаного клопотання відмовлено, оскільки відповідач [PERSON] не заперечувала такого факту, та навіть пояснила, що відповідачі у спірному будинку не проживають з кінця квітня 2024 року, а саме з дня виконання рішення суду та після втрати ними права на користування спірним будинком шляхом їх зняття з реєстрації позивачем. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Лисенко В.С. проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Пояснили, що [PERSON] була дружиною покійного рідного брата позивача [PERSON] , а інші двоє відповідачів є їх дітьми, тобто племінниками позивача. До 2024 року відповідачі проживали у спірному будинку, доглядати та покращували його стан, проте після набрання законної сили рішеннями судів щодо права користування цим будинком та зняття відповідачів з реєстрації у ньому як його власниці, всі відповідачі у квітні 2024 року покинули його, добровільно передавши ключі від нього у присутності представників ДВС позивачу. При цьому жодних пошкоджень у будинку не робили, лише забрали установлений ними котел та газову колонку. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, повідомлялись судом про розгляд справи належним чином. Повідомлення відповідачів про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів. Направлена на їх адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. Відповідачі правом на подання відзиву на позов не скористались. При цьому 26.01.2026 подали суду заяви про розгляд справи без їх участі, зазначивши, що позовні вимоги вважають безпідставними. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. 23.06.2015 державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] є спадкоємцем майна її матері [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з цілого житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав від 05.10.2025 право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , 23.06.2015 зареєстровано за [PERSON] (а.с. 16). У відповідності до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.12.2023 по справі № 489/3609/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який діяв в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном позовні вимоги задоволено частково. А саме усунуто перешкоди в користуванні і розпорядженні нерухомим майном шляхом вселення [PERSON] в кімнати літ. «1-2», літ. «1-3» житлового будинку [ADDRESS] , який належить їй на праві власності (а.с. 18-21). Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 28.02.2024 по справі № 489/3609/22 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.12.2023 та додаткове рішення суду від 26.12.2023 залишено без змін (а.с. 22-27). Відповідно до витягу Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 17.09.2025 № 19.04-06/53492/2025 в Реєстрі Миколаївської міської територіальної громади від сутні відомості про зареєстроване місце проживання осіб за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Згідно акту від 20.09.2025, складеного в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсно за адресою [ADDRESS] , з липня 2024 року не проживають, особисті речі в будинку відсутні (а.с. 17). У відповідності до витягів з Реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 07.10.2025, отриманих на запит суду, інформація про [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відсутня (а.с. 31-33). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що формально відповідачі мають право користуватись частиною будинку, хоча фактично і не мешкають там більше року, що перешкоджає позивачу користуватись та розпоряджатись своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Предметом спору у даній справі є визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад один рік та поважність причин такої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Право користування житловим приміщенням це право жити у такому приміщенні, користуватися комунальними послугами на законодавчих підставах. Члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користуватися ним на рівні з його власником. Для цього таким особам потрібно жити в такому приміщенні та/або бути зареєстрованим у ньому. Документ, що підтверджує право користування житловим приміщенням - це ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, що набрало законної сили, про надання особі права на вселення в житлове приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. Як вбачається з матеріалів справи, будь-які докази на підтвердження права користування відповідачів житловим будинком [ADDRESS] відсутні. Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. З огляду на приписи статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Подібний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 03.08.2022 по справі № 757/50149/19. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19, від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17). Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладені обставини та приймаючи до уваги положення діючого законодавства, судом встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт порушення її прав або охоронюваних законом інтересів, відповідачі не зареєстровані у спірному житловому приміщенні та не проживають за вказаною адресою більше одного року, станом на теперішній час будь-яких перешкод [PERSON] у користуванні її майном не чинять. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і необґрунтованими, в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі статті 141 ЦПК України оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed