Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

У вересні 2025р. заявник [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва, заінтересована особа: [PERSON] , з вказаною заявою (а.с. 1-3), в якій просив суд: - застосувати до заінтересованої особи [PERSON] захисний припис, яким заборонити наближатися до заявника, його дружини [PERSON] , та малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] на відстань ближче 100 метрів; контактувати з заявником та членами його сім`ї будь-якими засобами зв`язку; вчиняти будь-які дії, що можуть загрожувати життю, здоров`ю та психологічному стану; зобов`язати заінтересовану особу утримуватися від погроз, образ, переслідувань та інших протиправних дій відносно заявника та членів його сім`ї; вжити інших заходів, які суд вважатиме за необхідне для забезпечення безпеки заявника та членів його сім`ї. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025р. матеріали цивільної справи передані за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2025р. подану заяву про видачу обмежувального припису залишено без руху. 24 жовтня 2025р. стороною заявників було подано заяву про усунення недоліків (а.с. 41-43), в якій стороною заявників було зазначено: [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах [PERSON] , [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] , про видачу обмежувального припису, в якій сторона заявників просила суд: - заборонити заінтересованій особі [PERSON] наближатися ближче ніж на 100 метрів до місць проживання та перебування заявників; - заборонити заінтересованій особі [PERSON] контактувати із заявниками будь-якими засобами зв`язку: телефоном, SMS, месенджерами, соціальними мережами, електронною поштою; - заборонити заінтересованій особі [PERSON] будь-які дії, що можуть загрожувати життю, здоров`ю або психологічному стану заявника та його сім`ї, включно з: фізичними нападами, переслідуванням; словесними образами, погрозами, поширенням неправдивої інформації; - зобов`язати утримуватись від будь-яких дій, які можуть розцінюватись, як насильство або переслідування. Також заявниця [PERSON] , як самостійний заявник (а.с. 53-54, 59-61), просила суд: - заборонити заінтересованій особі [PERSON] , наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця проживання заявниці та перебування, а саме: [ADDRESS] ; місце роботи (адреса буде повідомлена суду додатково); - заборонити заінтересованій особі [PERSON] контактувати із заявницею будь-якими засобами зв`язку: телефоном, SMS, месенджерами, соціальними мережами, електронною поштою; - заборонити заінтересованій особі [PERSON] будь-які дії, що можуть загрожувати життю, здоров`ю або психологічному стану заявниці, включно з: фізичними нападами, переслідуванням; словесними образами, погрозами, поширенням неправдивої інформації; - зобов`язати утримуватись від будь-яких дій, які можуть розцінюватись, як насильство або переслідування. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2025р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. 24 листопада 2025р. на адресу суду надійшли письмові пояснення на заяву про видачу обмежувального припису від заінтересованої особи [PERSON] (а.с. 95-98), в яких заінтересована особа заперечувала проти поданої заяви про видачу обмежувального припису, зазначивши, що при зверненні до суду з вказаною заявою заявником приховується факт не виконання ним рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 березня 2024р. по цивільній справі № 755/18295/23, про вселення матері заінтересованої особи [PERSON] та заінтересованої особи [PERSON] до квартири [ADDRESS] , як співвласників зазначеної квартири, разом з заявником. При цьому, заінтересована особа наголошувала, що нею не були спричинені заявнику тілесні ушкодження, оскільки заявником не подані до суду належні і допустимі, а також невірно обрано спосіб захисту, враховуючи те, що положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не поширюються на спірні правовідносини. 03 грудня 2025р. на адресу суду надійшли заяви [PERSON] , [PERSON] про розгляд справи у їх відсутність, подану ними заяву про видачу обмежувального припису, підтримують в повному обсязі, з підстав наведених в ній, та просять суд її задовольнити. В судовому засіданні заінтересована особа [PERSON] та його представник, проти задоволення заяви заперечили, з підстав наведених у поданих до суду письмових поясненнях. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторони заявників. Суд, заслухавши пояснення заінтересованої особи, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024р. у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023р. в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023р. у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019р. в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [PERSON] (мати заінтересованої особи) є власником частини квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 18 лютого 2022р. та зареєстровано в реєстрі за № 1-111. Заінтересована особа [PERSON] є власником частини цієї квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 18 лютого 2022р. та зареєстровано в реєстрі за № 1-113. Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно іншим співвласником частини цієї квартири [ADDRESS] є заявник [PERSON] , на підставі договору дарування частки у праві власності на квартиру від 28 липня 2022р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаріфуліною Я.В., зареєстровано в реєстрі за № 677. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 березня 2024р. по цивільній справі № 755/18295/23, яке набрало законної сили, позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою - задоволено. На підставі зазначеного рішення суду, підлягають вселенню [PERSON] та [PERSON] до квартири [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] та [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] та передати ключі останнім від вхідних дверей до цієї квартири (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120921664). З матеріалів справи вбачається, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 125 КК України, а саме 27 серпня 2025р. [PERSON] було подано заяву, що того ж дня приблизно о 20:00 год. за адресою: [ADDRESS] невстановлена досудовим розслідуванням особа нанесла [PERSON] тілесні ушкодження. Крім того, державним виконавцем Дніпровського ВДВС Київського міжрегіонального управління МЮ було подано до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві повідомлення про вчинення боржником [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, за невиконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 березня 2024р. по цивільній справі № 755/18295/23. Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, сторона заявників зазначала, що зі сторони заінтересованої особи вчиняється по відношенню до заявників насильство, що загрожує їхньому життю, при цьому заявник [PERSON] стверджував, що саме заінтересованою особою йому були нанесенні тілесні ушкодження, а тому на підставі положень ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», сторона заявників просила суд задовольнити подану ними заяву про видачу обмежувального припису. За змістом ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; 2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»; 3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»; 4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Згідно з п.п. 3), 4), 6), 8), 14) та 17) ч. 1 ст. 1 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (надалі по тексту - Закон) домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Особа, яка постраждала від домашнього насильства (постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За змістом п. 7) ч. 1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. За п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Так, враховуючи правовідносини, які склались між заявником [PERSON] , та заінтересованою особою [PERSON] , саме, як сторонами виконавчого провадження з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 березня 2024р. по цивільній справі № 755/18295/23, суд вважає, що спірні правовідносини не можуть регулюватись положеннями Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», при цьому судом враховано, що заінтересована особа зазначала в судовому засіданні, що ніколи не була членом сім`ї заявника, та взагалі відсутні обставини визначені п. 3) ч. 1 ст. 1 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Так, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною заявників: [PERSON] [PERSON] , [PERSON] не було подано до суду жодного належного і допустимого доказу, в обгрунтування поданої заяви про видачу обмежувального припису відносно заінтересованої особи, в матеріалах справи відсутні будь-які докази існування між зазначеними заявниками та заінтересованою особою будь-яких правовідносин, визначених положеннями Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», при цьому в судовому засіданні заінтересована особа наголошувала, що ніколи співвласники спірної квартири [PERSON] , [PERSON] не надавали свого дозволу на проживання в цій квартирі заявників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Протягом всього часу розгляду справи в суді, судом не встановлено, що саме заінтересованою особою були спричинені заявнику [PERSON] тілесні ушкодження, - 27 серпня 2025р., сам факт звернення заявника до КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» та до правоохоронних органів, не може свідчити про факт заподіяння тілесних ушкоджень саме заінтересованою особою. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення поданої заяви про видачу обмежувального припису.

Outcome: dismissed