Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого 17 грудня 2025 року уточнив, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» збитків в якості відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду у справі №2-933/10 у розмірі 71696,47 гривень, а також судового збору у розмірі 2422,4 гривень. Позов мотивує тим, що 24 лютого 2010 року Личаківський районний суд м. Львова ухвалив рішення у справі №2-933/10, яким стягнуто з [PERSON] в користь AT «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11157305000 від 21 травня 2007 року в розмірі 232341,51 гривень. 3 моменту набрання рішенням законної сили вчинялись дії щoдo примусового виконання рішення, але воно так i не було виконане в розумінні чинного законодавства. Рішення не виконувалось відповідачем у період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року. Кредитний договір №11157305000 від 21 травня 2007 року було укладено між АКБ «УкрСиббанк» та [PERSON] . В подальшому, право вимоги первісним кредитором було відступлено до ПАТ «Дельта Банк», який відступив своє право вимоги до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі укладеного договору купівлі продажу права вимоги №1930/К від 18 вересня 2019 року, що також підтверджено в судовому порядку, а саме 13 жовтня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова постановив ухвалу в справі 463/4847/15-ц, якою, серед іншого, підтверджено перехід права вимоги за кредитним договором №11157305000 від 21 травня 2007 року до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке 25 липня 2024 року змінило назву на ТОВ «Він Фінанс». В підтвердження позовних вимог посилається на додані до позову докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір його заборгованості. Як на правову підставу своїх вимог посилається на положення ст.ст. 11, 509, 512, 514, 549, 550, 610, 612, 625 ЦК України. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова в електронній формі через систему «Електронний суд» 29 вересня 2025 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 1 жовтня 2025 року прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача ТОВ «Він Фінанс» адвокат Блажевський П.І., який діє на підставі ордера серії ВС №1360788 від 10 вересня 2025 року, в судове засідання не з`явився, 27 листопада 2025 року подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, у разі неявки у судове засідання відповідача, відносно ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судові засідання 13 та 26 січня 2026 року не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце їх проведення, про причини неявки до суду не повідомив, відзиву на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. За таких обставин, відповідно до частини четвертої статті 223, частини першої статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2010 року в справі №2-933/10 позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] задоволено частково, стягнено з останнього суму основного боргу по кредитному договору №11157305000 від 21 травня 2007 року в розмірі 197395,25 гривень, прострочену суму основного боргу станом на 15 червня 2009 року в розмірі 19145,33 гривень, прострочені відсотки станом на 15 червня 2009 року в розмірі 11069,44 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом станом на 1 червня 2009 року в розмірі 3214,5 гривень, нараховану пеню за порушення строків сплати кредиту та відсотків 1516,99 гривень, а всього 232341,51 гривень та 2115,99 гривень судових витрат. Вказаним рішенням суду встановлено, що 21 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №11157305000. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2015 року в справі №463/4847/15-ц замінено стягувача за виконавчим листом від 13 квітня 2010 року у справі №2-933/2010 ПАТ «УкрСиббанк», ЄДРПОУ 09807750, його правонаступником ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», ЄДРПОУ 38750239. З вказаної ухвали вбачається, що згідно з долученим договором факторингу №18 від 20 квітня 2015 року та акту прийому-передачі права вимоги укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» право грошової вимоги перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», в тому числі право грошової вимоги за кредитним договором №11157305000 від 21 травня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] . ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» змінила назву на ТОВ «Він Фінанс», що підтверджується протоколом №1706 від 25 липня 2024 року, наказом №55-к від 25 липня 2024 року та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Крім того, Верховний Суд у постановах від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17 та від 11 березня 2024 року у справі №522/3342/22 зробив аналогічний висновок щодо подібних правовідносин. Отже, у розумінні наведених положень закону позивач як кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Відповідач будь-яких доказів виконання взятих на себе зобов`язань, що випливають з договору №11157305000 від 21 травня 2007 року, чи виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2010 року в справі №2-933/10 не надав. Позивач просить покласти на боржника відповідальність за прострочення грошового зобов`язання, передбаченого частиною другою статті 625 ЦК України. Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України. Стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за основу взято прострочену суму заборгованості в розмірі 232341,51 гривень та відповідно заборгованість відповідача за період часу з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року становить 71696,47 гривень, яка складається з 3% річних в розмірі 20891,64 гривень, інфляційних втрат в розмірі 50804,83 гривень. Зі сторони відповідача не надано будь-яких заперечень з приводу проведеного стороною позивача розрахунків, альтернативних розрахунків також не надано, а тому такі беруться судом до уваги. Щодо строку пред`явлення позивачем до суду вимоги до відповідача слід зауважити наступне. Так відповідно до положень статті 256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності). Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас частина п`ята даної статті Кодексу визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так з встановлених судом обставин вбачається, що первісний кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості шляхом звернення з позовом до суду та в подальшому відступив вказане право позивачу у справі. Пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені в тому числі статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Так постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Окрім того пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції, що була чинною станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом, було визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Так Указом Президента України №64/20211 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, зокрема востаннє Указом Президента України від 14 липня 2025 року №478/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №4524-IX від 15 липня 2025 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 5 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року строком на 90 діб і такий діяв на момент пред`явлення позову та продовжує діяти на даний час. Законом України від 14 травня 2025 року №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено, однак встановлено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Відтак вказаний Закон не має зворотної сили та до правовідносин у даній справі застосовуються вказані вище положення щодо зупинення перебігу позовної давності у період дії воєнного стану до набрання законної сили зазначеним Законом. Відтак станом на час початку перебігу позовної давності для стягнення заборгованості договорами діяв карантин, відтак строк позовної давності був продовжений на строк такого, а у зв`язку з введенням воєнного стану 24 лютого 2022 року зупинений. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі №657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. В постанові Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року у справі №206/2984/23, вказав на те, що строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли 2 квітня 2020 року продовжуються на строк дії такого карантину. З врахуванням наведеного та того, що відповідач допустив порушення строків повернення кредитних коштів, позов слід задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача в користь позивача нараховану заборгованість в загальному розмірі 71696,47 гривень. При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становлять 2422,4 гривень судового збору, понесення яких підтверджується платіжною інструкцією №284012988 від 12 вересня 2025 року.

Outcome: approved