Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та запису про право власності. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), та [PERSON] було укладено кредитний договір №23/036/08-ZКLN, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит (транші) в межах загальної суми 282 800 грн., із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних, на строк до 09 квітня 2023 року. В подальшому до вищевказаного кредитного договору між сторонами укладались додаткові договори та додаткові угоди. Цього ж дня між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та [PERSON] укладено іпотечний договір, за умовами якого, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, останній передав у іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 66.1 кв.м., житловою площею 39.2 кв.м. 20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за вищевказаними договорами, що укладені між ВАТ «Кредитпромбанк» і [PERSON] . Окрім того, як стало відомо позивачам, 30 серпня 2017 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, відповідно до якого останній перейшло право власності на вказане нерухоме майно. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.01.2022 року в задоволені позову [PERSON] , [PERSON] відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.05.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.01.2022 року змінено, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.05.2025 року касаційну скаргу [PERSON] , [PERSON] задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 травня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 30.07.2025 року у справі відкрито провадження та призначено по справі підготовче судове засідання. 10.09.2025 року від відповідача [PERSON] надійшли додаткові пояснення у справі. 09.10.2025 року від представника відповідача ПАТ "Дельта банк" надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 13.10.2025 року від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій просить: - визнати протиправним та скасувати державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію від 17 лютого 2016 року, індексний номер 28298670, запис про право власності від 11 лютого 2016 року за № 13306832, виконані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А. В.) про право власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Дельта Банк»; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 30 серпня 2017 року між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Горбуровим К. Є. ; - скасувати державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію індексний номер 36836438 від 30 серпня 2017 року, запис про право власності за № 22094276 від 30 серпня 2017 року, виконаний приватним нотаріусом Горбуровим К. Є.) права власності на квартиру за [PERSON] , здійснену на підставі договору купівліпродажу від 30 серпня 2017 року між [PERSON] та АТ «Дельта Банк»; - витребування на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] від правонаступників- спадекоємців [PERSON] [PERSON] та [PERSON] - стягнути з відповідачів судові витрати. 03.11.2025 року від представника позивачів надійшла заява про розгляд заяви про зміну предмету позову без участі. 03.11.2025 року від відповідача [PERSON] надійшли додаткові пояснення у справі. 05.11.2025 року від представника позивачів надійшла заява про долучення доказів. 17.11.2025 року від представників позивачів надійшла заява про розгляд заяви про зміну предмету позову без участі. Ухвалою суду від 08.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 06.01.2026 року до суду від представника відповідача ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 07.01.2026 року до суду від представника відповідача ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" надійшли додаткові пояснення у справі Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.01.2026 року заяву представника відповідача ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" Мізунського А.І. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, задоволено. 12.01.2026 року від представника позивачів надійшла заперечення на додаткові пояснення ПАТ "Дельта Банк". Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача Мізунський А.І. в судовому засіданні позов не визнав просив суд в задоволенні позову відмовити. Інші відповідачі до суду не з`явилися, про день розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Третя особа в судове засідання не з`явилась про день розгляду справи було повідомлено належним чином, причини неявки суду не повідомлено. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено,що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та [PERSON] у простій письмовій формі укладено кредитний договір №23/036/08-ZКLN, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику у майбутньому кредит (транші) в межах загальної суми 282 800 грн., із сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 16% річних, у строк до 09 квітня 2023 року. В подальшому до вищевказаного кредитного договору між сторонами укладались додаткові договори, а також додаткові угоди до додаткових договорів. Також 10 квітня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та позичальником [PERSON] укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, останній передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] загальною площею 66.1 кв.м., житловою площею 39.2 кв.м. 20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. В подальшому банком проведено стягнення на предмет іпотеки, квартиру [ADDRESS] загальною площею 66.1 кв.м., житловою площею 39.2 кв.м. за іпотечним застереженням, зазначеним в тексті іпотечного договору від 10 квітня 2008 року (п.4.2), укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON] , засвідчений приватним нотаріусом Літвіновим А.В., за яким право власності перейшло до ПАТ «Дельта Банк». 17 лютого 2016 року рішенням приватного нотаріуса Літвінова А.В. про державну реєстрацію індексний номер 28298670 від 17 лютого 2016 року, внесено запис про право власності за №13306832 від 11 лютого 2016 року на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Дельта Банк». 09 серпня 2017 року [PERSON] на електронних торгах придбала квартиру, та відповідно до договору купівлі-продажу від 30 серпня 2017 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Горбуровим К.Є., остання набула право власності на спірну квартиру [ADDRESS] . На підставі вищезазначеного договору проведено державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36836438 від 30 серпня 2017 року, запис про право власності за №22094276, виконаний приватним нотаріусом Горбуровим К.Є.). Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У частині першій статті 12 Закону № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до вимог п.6.2,6.3.,6.6 Договору у разі недотримання позичальником умов цього договору Банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором. У разі порушення позичальником строків платежів, Банк вправі вимагати дострокового повного повернення наданих кредитів, сплати процентів тощо, а позичальник зобов`язаний у термін, визначений відповідним письмовим повідомленням-вимогою, надісланим Банком, повернути суму заборгованості по кредитам, що залишилась, процентів тощо. При цьому Банк рекомендованим, листом надсилає письмове повідомлення-вимогу, де зазначає термін для передачу дострокового повернення кредитів, сплати нарахованих процентів. У разі невиконання позичальником, вимог Банку щодо дострокового повернення сум кредитів, процентів, що міститься в письмовому повідомленні-вимозі банку, в термін, визначений таким письмовим повідомленням-вимогою, остаточний термін повернення кредитів змінюється. Таким терміном буде вважатися термін, визначений Банком у письмовому повідомленні-вимозі, при настанні якого позичальник має виконати вимогу Банку щодо дострокового повернення кредиту, процентів. При цьому відповідно до п.3.2.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно з метою погашення заборгованості іпотекодавця за кредитним договором у разі набуття такого права згідно розділу 4 договору. Зокрема, у пункті 4.1 договору іпотеки зазначено, що за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентами, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв`язку із простроченням виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, витратами, пов`язаними зі зверненням стягнення на майно, та іншими витратами, обумовленими виконанням умов цього договору. Згідно з пунктом 4.2 цього договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору або умов договору. У пункті 4.3 договору іпотеки зазначено, що при настанні випадків, передбачених пунктом 4.2 цього договору, іпотекодержаатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов`язання, забезпечене іпотекою, не будуть виконані, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: набуває право власності на майно;від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог;дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателем або погоджених з ним, від свого імені (іпотекодавця), за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотеко держателя. Пунктом 4.4 цього договору передбачено, що у випадку, коли виконання пункту 4.3 договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, у т.ч. звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду. Згідно з пунктом 4.5 договору іпотеки реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі- продажу майна з третіми особами, а в разі звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріусу - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 35 Закону (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року справа № 757/13243/17, провадження № 14-719цс19). Верховний Суд у постанові від 15 травня 2024 року у справі № 523/5600/22 (провадження № 61-17379св23) погодився з висновками суду першої інстанції про те, що за відсутності підпису на зворотному повідомленні іпотекодавця не можна вважати його таким, що отримав вимогу іпотекодержателя щодо погашення заборгованості та наміру звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності, що є обов`язковим необхідним документом для здійснення державним реєстратором реєстраційної дії відповідно до пункту 61 Порядку № 1127. Будь-яких доказів на підтвердження фактичного отримання іпотекодавцями повідомлень про звернення стягнення на іпотечне майно за порушення зобов`язання за кредитним договором, матеріали справи не містять. Крім того, судом неодноразово були витребувані докази по справі ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.02.2021 року та ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 03.10.2022 року, а саме у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінова Артема Володимировича належним чином завірені копії документів, що були надані Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Літвінову Артему Володимировичу та на підставі яких приватним нотаріусом було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28298670 від 17 лютого 2016 року, внесено запис про право власності за №13306832 від 11 лютого 2016 року, на квартиру [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк". Однак, витребувані докази надані не були. За відсутності належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку", іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про недотримання банком вимоги щодо належного надсилання повідомлення про усунення порушення. Таким чином, банк діяв недобросовісно та створив умови за яких унеможливив усунення порушення боржником. Такі дії хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. У нотаріуса були відсутні підстави для проведення державної реєстрації права власності Банку на спірну квартиру. Оскільки банк неправомірно набув право власності на спірну квартиру, а тому не набув права власності розпоряджатись квартирою, то здійсненні Банком в подальшому дії щодо виставлення квартири на продаж та укладений договір купівлі-продажу квартири на користь [PERSON] є недійсним. А тому державна реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] підлягає скасуванню. Згідно ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого не власника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19). Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц. З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто, суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. Позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14- 256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. Належним способом захисту права позивачів в даному випадку є також віндикаційний позов, а саме витребування квартири на користь позивачів. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved