Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

08 липня 2025 року представник позивача звернувся до Самарського районного суду міста Дніпра із позовом до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивача посилається на те, що будівля гуртожитку літ. А-2 за адресою [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. Відповідно кімната [ADDRESS] в зазначеному гуртожитку перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. В зазначеній кімнаті №4 зареєстровано двоє осіб: [PERSON] з 20.08.1974 року та [PERSON] з 03.06.1999 року. Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-5» ДМР від 03.03.2025 року відомо, що у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] був відкритий особовий рахунок № [NUMBER] на 2 (дві) особи з 01.05.2018 року та закритий з 01.12.2019 року. Борг складає 2850,52 грн. Відповідачі за даною адресою не проживають більш як п`ять років, кімната опечатана, що підтверджується актами комісії КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради від 03.06.2024 року, 26.11.2024року, 12.03.2025 року. Оскільки відповідачі не проживають в кімнаті більш ніж 5 років, були припинені нарахування за всі комунальні послуги, просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втрати право користування житловим приміщенням №4 за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою. Судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою Самарського районного суду міста Дніпра від 09 липня 2025 року справу призначено до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Самарського районного суду міста Дніпра від 24 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява з проханням розглядати справу за її відсутності, не заперечує проти заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Від відповідачів відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суддя вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступні підстави. Судом встановлено, що будівля гуртожитку літ. А-2 за адресою [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №425786956 від 07.05.2025 року. Відповідно і кімната [ADDRESS] в зазначеному гуртожитку перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради (а.с.9). В зазначеній кімнаті №4 зареєстровано двоє осіб: [PERSON] з 20.08.1974 року та [PERSON] з 03.06.1999 року, що підтверджується листом департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 24.06.2025 року №2/5-1558 (а.с.10-14). Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-5» ДМР від 03.03.2025 року відомо, що у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] був відкритий особовий рахунок № [NUMBER] на 2 (дві) особи з 01.05.2018 року та закритий з 01.12.2019 року. Борг складає 2850,52 грн. (а.с.22). Відповідачі за даною адресою не проживають більш як п`ять років, кімната опечатана, що підтверджується актами комісії КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради від 03.06.2024 року, 26.11.2024року, 12.03.2025 року (а.с.15-17). Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з наступних висновків. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Дніпровська міська рада, відповідно до ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно з ст.143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селиш, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частиною 5 даної статті також встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передати об`єкти комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. За приписами частини 8 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Статтею 145 Конституції України встановлено, що права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. У відповідності до ст.4 Житлового кодексу України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Статтею 5 ЖК України визначено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Згідно зі статтею 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Конституцією України передбачено як захист права власності так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися 1 розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. На підставі ч.1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.3 ст.397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно з ст.398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. повадиться в судовому порядку. При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК України, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Верховний Суд України у постанові від 9 грудня 2020 року у справі №209/2642/18 зазначив: «При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». Статтею 128 ЖК України визначено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Частинами третьою статті 12 та частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Відповідно до частини першої статті 76 ЦІК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною першою статті 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із частиною першою статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] не проживають в кімнаті більш ніж 5 років, тому існують правові підстави для задоволення цього позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS] , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача в рівних частках підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved