Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-21 00:00:00

31.12.2024 року адвокат Данилів Ю.М., який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просив наступне: 1.Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] в період з 10.09.2010 року по 14.12.2021 року; 2.Визнати 1/2 частину будинку [ADDRESS] та 1/2 частину земельних ділянок кадастрові номери 2625684501:05:007:0007 та 2625684501:05:007:0006, розташованих на [ADDRESS] , об`єктами спільної сумісної власності подружжя; 3.Припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину будинку [ADDRESS] та 1/2 частину земельних ділянок кадастрові номери 2625684501:05:007:0007 та 2625684501:05:007:0006, розташованих на [ADDRESS] ; 4.Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] та 1/2 частину земельних ділянок кадастрові номери 2625684501:05:007:0007 та 2625684501:05:007:0006, розташованих на [ADDRESS] . 03.01.2025 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області позовну заяву було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 17.01.2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків, у зв`язку з чим ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Крім цього, даною ухвалою було встановлено відповідачці п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання нею відзиву на позовну заяву та роз`яснено право пред`явити зустрічний позов. 22.01.2025 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Даниліва Ю.М. про участь представника позивача у судових засіданнях в режимі відеоконференції. 14.02.2025 року представник відповідачки [PERSON] адвокат Микулич І.В. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав свої заперечення. Просив в задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 40000,0 грн. Свої заперечення обґрунтовував тим, що сам факт перебування відповідачки з позивачем у приязних стосунках не може свідчити про те, що вони проживали в зазначений період однією сім`єю. Відповідачка самостійно придбала житловий будинок та земельні ділянки за особисті кошти, без спільного бюджету з позивачем. Фотокартки, надані позивачем, не можуть бути доказами спільного проживання і не підтверджують їх з відповідачем перебування у фактичних шлюбних відносинах. Будь-яких письмових доказів на підтвердження факту їх проживання однією сім`єю матеріали справи не містять. Також відсутні докази щодо ведення спільного бюджету, спільного господарства та побуту, проявів взаємної турботи один про одного та інших прав в розумінні ст. 3 СК України. Факт спільного відпочинку, святкування свят, придбання один одному речей, виконання прохань не може свідчити про те, що між ними склались відносини притаманні подружжю. За таких обставин відповідачка вважає, що вимоги позивача щодо поділу майна як такого, що є спільною сумісною власністю, не заслуговують на увагу, оскільки фактично позов ґрунтується виключно на поясненнях позивача та свідків з його сторони. Просив врахувати висновки Верховного суду, викладені у постанові від 15.08.2019 року по справі № 588/350/15-ц. Також просив критично віднестись до показів свідків зі сторони позивача, оскільки вони є його знайомими. Також зазначив, що у період з 2011-2012 року відповідачка робила депозитний вклад в АТ «Райффайзен Банк» в сумі 2500 доларів США та 1800 доларів США. Таким чином відповідачка самостійно за власні збережені кошти придбала спірне майно. Враховуючи вищенаведене вважає, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про встановлення факту спільного проживання з відповідачкою без реєстрації шлюбу в період з 2010 року по 2021 року, визнання нерухомого та рухомого майна, зареєстрованого за відповідачкою, спільною сумісною власністю сторін, та поділу майна подружжя, а отже позов позивача є необґрунтованим та в його задоволенні слід відмовити. 19.02.2025 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області було вирішено ряд клопотань представника позивача [PERSON] адвоката Даниліва Ю.М., а саме: задоволено клопотання про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; відмовлено в задоволенні клопотання про витребування з Тлумацького відділу ДРАЦС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції копії актових записів цивільного стану, свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] ; залишено без розгляду клопотання про витребування з Тлумацького відділу ДРАЦС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції копії актових записів цивільного стану, що стосується актового запису про зміну прізвища [PERSON] , [INFO] . 15.05.2025 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області закрито підготовче судове засідання та призначену справу до судового розгляду. Також вказаною ухвалою суду було задоволено клопотання сторін про виклик свідків для допиту в судовому засіданні, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також було відмовлено в задоволенні повторного клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Даниліва Ю.М. про витребування з Тлумацького відділу ДРАЦС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції копії актових записів цивільного стану, свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] . Крім цього судом було долучено до матеріалів справи докази, подані представниками позивача та відповідачки 11.03.2025 року, 21.03.2025 року, 28.03.2025 року та 15.05.2025 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. В минулих судових засіданнях позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Ствердив, що з вересня 2010 року по грудень 2021 року від проживав з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах та в цей період (в грудні 2012 року) ними було придбано житловий (дерев`яний) будинок по [ADDRESS] , який було оформлено за відповідачкою. Метою придбання ними цього будинку покращення умов проживання їхньої сім`ї. У цьому домоволодінні ним було зроблено ремонт, добудовано прихожу, залито фундамент, теплу підлогу, укріплено стіни, обшито фасад ззовні пінопластом, зроблено стелі з гіпсокартону, опалення, перепланування, каналізацію, водопостачання, електромережі, душову кімнату, новий дах, нову огорожу, стежки. Вказані роботи він робив самостійно та разом з іншими людьми, яким платив за роботу, або відпрацьовував у них. Придбання житлового будинку та вищезазначені витрати на ремонт були здійснені за їх спільні з відповідачкою кошти. Зокрема він з 2002 року працював в міліції, з 2008 року по 2018 рік - в ДСНС, з серпня 2018 року - в поліції, де отримував заробітну плату. Крім цього, він завжди підробляв, ніколи не відмовлявся від додаткової оплачуваної роботи. Всі зароблені кошти він віддавав відповідачці, з якою спільно проживав. Також разом з ними проживали батьки відповідачки, донька відповідачки та їх спільний син. Особисто він витратив приблизно 12000 доларів США на ремонт цього будинку. Відповідачка придбала особисто 2 вікна, штукатурку «короїд» та частково заплатила за котел. Відповідачка відмовлялась від реєстрації шлюбу, бо була матір`ю одиначкою, внаслідок чого мала право на субсидію, різні соціальні допомоги, які б вона втратила, зареєструвавши шлюб з ним, оскільки він мав велику заробітну плату. Під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в них з відповідачкою народився спільний син [PERSON] ( [INFO] ). В свою чергу відповідачка у 2015 році змінила своє прізвище та прізвище доньки на « [PERSON] ». Спочатку, з вересня 2010 року, він проживав разом з відповідачкою, її донькою, батьком та матір`ю в м. Тлумачі. Після проведення основної частини ремонту, в листопаді 2013 року вони всі разом переїхали проживати у спірний житловий будинок. Спірні земельні ділянки це ділянки, які були придбані разом з будинком та знаходяться під ним та виділені для його обслуговування, а отже також підлягають поділу. Також ствердив, що він та відповідачка мали спільний бюджет та спільні витрати, в т.ч. щодо придбання будинку, земельних ділянок, проведення ремонтних робіт, тощо. Вони разом з відповідачкою вели спільне господарство, планували подальше життя. Однак після його засудження відповідачка розірвала з ним стосунки. Представник позивача [PERSON] адвокат Данилів Ю.М. позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві та просив його задовольнити в повному обсязі. Ствердив, що позивач та відповідачка з 2010 року почали проживати разом та в 2012 році придбали спірні житловий будинок з земельними ділянками, який був не придатний до проживання. Вважає, що факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та відповідачки підтверджується зібраними доказами, а саме: довідками сільської ради, поясненнями свідків, деклараціями про доходи відповідача, фото та відео доказами, тощо. Звернув увагу на те, що в деклараціях про доходи позивач вказував як членів своєї сім`ї відповідачку, її доньку, їх спільного сина, батьків відповідачки. Фінансування ремонту житлового будинку та фізична праця була здійснена зі сторони [PERSON] . Доказів наявності особистих доходів на придбання та ремонт спірного домоволодіння відповідачка не надала. Також просив критично віднестись до показань свідків зі сторони відповідачки, оскільки вони не конкретизовані. Відповідно до долученого до справи вироку суду, яким позивача було засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання, зазначено, що саме [PERSON] одружений та має на утриманні двох дітей. Не зважаючи на те, що відповідачка є титульним власником спірного майна, вказане майно є спільним майном подружжя, яке набуте за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. В минулих судових засіданнях відповідачка [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначила, що не перебувала з позивачем у фактичних шлюбних відносинах, а протягом більше ніж 10 років вони зустрічались як хлопець та дівчина. Ствердила, що спірне домоволодіння вона придбала за власні кошти, кошти її матері та батька, а також частково за кошти батька її доньки, з яким вона не перебувала у шлюбі. Позивач дійсно проводив ремонт спірного будинку, однак вона за це йому платила особистими коштами. Одружуватись відповідач не хотів. Вона зробила від нього 5 абортів, а потім народила їхнього спільного сина. При реєстрації народження сина вона записала відповідача батьком, оскільки не хотіла, щоб сина утискали. Ремонт у будинку вона робила за кошти матері (пенсія - 860 грн. та заробітна плата) та батька (пенсія за інвалідністю І-ої групи та догляд за батьком 860 грн.), допомагала тітка, дядько, брала кредити (12000,0 грн. у 2015-2016 роках), отримувала соціальні виплати як матір одиначка (4000,0 грн.), а також протягом 4 місяців працювала на фабриці в м. Тисмениця, де отримувала приблизно 1500,0 грн. В свою чергу ремонт робив позивач по особистій ініціативі, бо вони зустрічались. Також у неї був депозит в банку на суму 2500,0 доларів США. Кошти на придбання спірного майна складались з депозиту та заощаджень її сім`ї. Розмір витрат, понесених на ремонт та утримання будинку, зазначити не може. Ремонтні роботи в будинку проводили: її матір, вона та [PERSON] . З позивачем познайомились у 2003 році, проживала на той час в с. Локітка та зустрічалась з ним. В 2009 році вона разом з батьками проживала на зйомній квартирі в м. Тлумач. Зарплату позивач їй не віддавав, час від часу проживав в неї, в знайомих та в матері. З листопада 2013 року вона разом з батьками та донькою перейшла проживати у придбаний нею будинок в с. Колінці. Позивач періодами проживав там у неї, потім йшов геть, протягом 7 місяців взагалі не був у неї вдома, блокував телефонні дзвінки. Її син та донька називали позивача батьком. До цього ж вона в 2019 році передавала позивачу посилки в Авдіївку, де позивач проходив службу як поліцейський. Крім цього позивач вчиняв щодо неї насильницькі дії, у зв`язку з чим один раз вона зверталась в поліцію. Позивач завжди її ображав та не хотів одружуватись. Пояснити, чому самостійно змінила своє прізвище " [PERSON] " та прізвище своєї доньки на прізвище " [PERSON] ", пояснити не змогла. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Микулич І.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, та просив в задоволенні позову відмовити. Вказав, що у позивача та відповідачки були приязні стосунки, однак вони не мали спільного бюджету, побуту та господарства. Долучені позивачем фотографії не підтверджують факту перебування у фактичних шлюбних стосунках, оскільки не містять дат та місця. Свідки сторони позивача є його родичами, знайомими та друзями, тобто заінтересованими особами, а отже їх свідчення є неналежним доказом по справі. Вважає, що зароблених позивачем коштів в ДСНС не було достатньо для придбання спірного нерухомого майна. Крім цього ствердив, що відповідачка не заперечує факту спільного проживання з позивачем, однак заперечує щодо факту їх спільного проживання однією сім`єю. Ствердив, що спірне нерухоме майно було придбане відповідачкою спільно з її першим коханцем. Долучені до позовної заяви фото та відео не можуть бути доказом проживання однією сім`єю. Позивач орендував кімнату у відповідачки, у них не було спільного бюджету, вони не вели спільне господарство та спільний побут, у них були відсутні взаємні права та обов`язки притаманні подружжю. Просив врахувати постанови Верховного суду від 15.08.2019 року по справі № 588/350/15-ц та від 11.06.2024 року по справі № 750/728/21. Вважає, що оскільки майно не є об`єктом спільної сумісної власності, отже воно не підлягає поділу. Сплата позивачем комунальних послуг не є доказом спільного бюджету та ведення спільного господарства позивачем та відповідачкою, а деякі квитанції не стосуються спірного майна. Сплата комунальних послуг позивачем не була регулярною та систематичною. Відеофайли містять зображення про зустріч позивача з сином, з яким відповідачка не забороняла бачитись. Інформація, зазначена у долученому до справи вироці стосовно позивача, не звільняє від його від доказування у цій справі, оскільки відповідачка не брала участь у розгляді кримінального провадження. Долучені до справи декларації про доходи, контракти та накази про службу позивача не підтверджують, що позивач мав з відповідачкою спільний бюджет, а також вона не знала, що він вказує її членом сім`ї у цих деклараціях. Довідки сільської ради також не є доказом у справі, оскільки не містять інформації про те, що сторони перебували у відносинах притаманних подружжю. Також вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту в частині вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в позовному провадженні, а також в частині припинення право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно. Крім цього просив стягнути з позивача понесені відповідачкою судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40000,0 грн. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він перебуває в дружніх стосунках з позивачем, разом служили. Ствердив, що позивач та відповідачка з 2010 року проживали разом як сім`я в [ADDRESS] , а потім, приблизно з 2012 року, в с. Колінці. Він неодноразово допомагав їм по господарству, на прохання позивача перевозив будівельні матеріали, тощо. Разом з ними проживали батьки відповідачки та двоє дітей. Будівельні роботи в будинку по [ADDRESS] проводив позивач та його знайомі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Гроші за роботу хлопцям не платили. Позивач постійно жив за вказаною адресою з 2012 року по 2020 (2021) рік. Діти називали позивача батьком, їздили з ним на гриби. Стосунки у сторін були як у чоловіка та жінки. Ствердив, що він був там двічі на місяць у різний час доби. Позивач та відповідачка теж йому допомагали садити картоплю. При зустрічах позиціонували себе як подружжя. При цьому відповідачка та її матір участі у будівельних роботах по будинку не брали. Стосовно придбання будинку, зі слів позивача, саме він його придбав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він перебуває в дружніх стосунках з позивачем. Позивача знає близько 30 років. Познайомились під час служби у міліції. Йому відомо, що сторони купили стару хату в с. Колінці. Він особисто та разом з іншими знайомими допомагали позивачу у будівництві та ремонті будинку. Позивач робив все власними силами та за власні кошти. Позивач давав відповідачці кошти для приготування обідів для робочих. Відповідачка коштів не мала. Він особисто тричі клеїв сітку на стіни в спірній хаті. Позивач та відповідачка разом неодноразово були в гостях у нього, а він у них. Йому відомо, що позивач познайомився з відповідачкою близько 10 років тому, з якою почав жити сім`єю в м. Тлумач. Близько 8 років назад, після завершення ремонту у будинку, сторони почали жити в с. Колінці. Діти називали позивача батьком, у них були прекрасні відносини, діти завжди були поряд з позивачем та відповідачкою, вони разом виховували їх, разом відпочивали. Вважав, що сторони перебувають у шлюбі, бо вони поводили себе як подружжя. Позивач допомагав відповідачці вести підсобне господарство, давав постійно гроші відповідачці для сім`ї та на інші потреби. Вони разом ходили в магазин та купляли все необхідне для хати. Відповідачка офіційно не працювала. В подальшому сторони розійшлись, бо позивач відбував покарання за вироком суду, а відповідачка знайшла собі в м. Києві іншого чоловіка. Крім цього знає, що позивач звертався до суду з позовом до відповідачки з приводу повернення належного йому автомобіля, в результаті чого остання повернула його позивачу до прийняття рішення судом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є матір`ю позивача. Ствердила, що відповідачка була її невісткою, приїжджала до неї додому з дітьми та позивачем. Вони познайомились приблизно у 2010-2011 роках. В цей період син та невістка [PERSON] приїхали до неї та сказали, що мають намір купити будинок. В 2014 році вони приїжджали до неї у лікарню, привозили їсти. В 2015 році у них народився син (онук). В той час позивач перебував на війні. Вона постійно приходила до невістки та до внуків не з пустими руками. Її син дуже любив цих дітей. Сторони проживали разом з 2010 року як сім`я. Також у 2010 році вона дала сину 21000,0 грн. В 2014 році сторони жили в с. Колінці, вели спільне господарство, вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки як подружжя. Так її син (позивач) організував ремонтні роботи у спірному будинку, він разом з іншими людьми проводили ремонт, а вона допомагала малювати та шпаклювати стіни, давала квіти та зробила альпійську гірку. Відповідачка готувала їсти сину, дітям та робочим, займалась домашнім господарством. Невістка завжди вимагала від її сина гроші. Вона неодноразово приїжджала до них зранку, сторони спали разом та разом з сином. Донька [PERSON] спала з дідом та бабою. Її син займався з дітьми, вчив їх та розвивав. Сторони не одружувались, бо відповідачка не змогла б отримувати кошти як мати одиначка. В 2017 році відповідачка називала її свекрухою, вітала її у " [PERSON] ". Син оплачував комунальні послуги за світло і газ. Останні 2 роки вже не платив. Діти завжди були з позивачем та називали його батьком. Сторони розійшлись, бо відповідачка поїхала в м. Київ до іншого чоловіка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона близько 34 років проживає по [ADDRESS] , по сусідству (паркан в паркан). Зазначила, що позивач разом з відповідачкою приїхали проживати в с. Колінці приблизно в 2012-2013 році. Всі в селі думали, що позивач та відповідачка одружені. Знає, що сторони купили стару хату в її сусіда [PERSON] десь у 2012 році та переїхали туди приблизно у 2013 році. Позивач сам все робив коло хати та йому допомагали друзі. Сторони виховували двох дітей. Позивач навчав дітей робити все біля хати, водив сина до лікарні та в садок. Діти називали позивача батьком. Тобто у них була сім`я. Вона часто була у них в будинку. Разом з ними окрім дітей проживали ще батьки відповідачки. Гроші у них були спільні. У відповідачки коштів не було, бо вона ніде не працювала (тільки декілька місяців) та лише отримувала соціальну допомогу. Відповідачка говорила, що всі гроші йшли її батькові на лікування. ЇЇ син безоплатно допомагав сторонам у будівництві. Позивач працював позмінно, їздив на роботу, після чого працював на будові. При цьому позивач давав матері позивачки 20000,0 грн. на операцію. Сторони разом з дітьми відвідували церкву, у них була коза, поросята, кролики та вони садили город. Всім господарством займався позивач. Відповідачка говорила, що не хоче розписуватись з позивачем, щоб отримувати допомогу як одинока матір. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона з 1998 року проживає по [ADDRESS] , по сусідству. Її сім`я та сім`я позивача з відповідачкою дружили. Ствердила, що позивач та відповідачка були зразковою сім`єю. Позивач працював на роботі, а відповідачка була домогосподаркою. У них вдома було чисто та приготовлена їжа. Спірний будинок перепланували. Її чоловік допомагав їм у будівництві. Також їм допомагала мати відповідачки. Позивач крім того займався дітьми, їх розвитком, вони разом з відповідачкою та дітьми ходили до церкви. Придбавши стару хату, вони почали робити з неї нову. Між ними все було злагоджено. Позивач робив роботи по ремонту. Відповідачка їздила на базар продавати городину, яку вони спільно з позивачем вирощували. На городі сім`я [PERSON] працювала разом: позивач, відповідачка та її матір. Інколи їм допомагали діти. Також по ремонту будинку та інших роботах допомагали один одному сім`ями. Приблизно з 2012 року бачила на будівництві позивача та матір відповідачки, а вже близько 2013 року вся сім`я переїхала до будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він з 2006 року проживає по [ADDRESS] , по сусідству. Їх сім`ї дружили. Сторонами приблизно в 2012 році було придбано старий будинок та розпочато його ремонт. Він, разом з іншими сусідами, безоплатно допомагав їм по господарству та будівельних роботах. Позивач просив допомоги по будівництву, а відповідачка годувала їх під час будівельних робіт. Вважав, що сторони одружені, це не було схоже на зустрічання. Їх діти більше ходили за позивачем, чим за відповідачкою. Сторони спільно працювали на городі та доглядали світських тварин. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є донькою відповідачки. Ствердила, що її мати не проживала разом з позивачем. [PERSON] був знайомим мами, другом. Вказала, що вона боялась позивача та не спілкувалась з ним. Передачі коштів від позивача не було. З сином позивач не контактував. При цьому позивач бив її маму, під час чого вона була свідком. [PERSON] вперше побачила близько 10 років тому, на подвір`ї їх хати, а мама сказала, що це її друг. Позивач приходив на подвір`я близько 2 разів на тиждень. Спочатку вона разом з матір`ю, бабусею та дідом проживали на зйомній квартирі в м. Тлумачі. Будинок в с. Колінці вона побачила близько 10-12 років назад. В будинку робився ремонт. Хто саме робив ремонт не пам`ятає. Позивач щось робив, а мама платила за це кошти. Про проведення спільного дозвілля з позивачем не пам`ятає. Вона відпочивала разом з батьком [PERSON] , мамою та братом [PERSON] . Господарство (курей та кроликів) утримувала бабуся. Хто саме обробляв город не знає. Чи допомагали їм сусіди не пам`ятає. У відповідь на незручні питання, в т.ч. щодо стосунків між матір`ю та позивачем, зміни матір`ю її прізвища та прізвища матері, відповісти не змогла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є матір`ю відповідачки. Ствердила, що будинок в с. Колінці придбала її донька приблизно в 2012-2013 роках, а вона в свою чергу їй допомогла у цьому. Скільки саме грошей вона дала доньці не пам`ятає. Чи давав кошти перший чоловік відповідачки [PERSON] не знає. Коли її донька просить у [PERSON] кошти, то останній їй допомагає. Позивач та відповідачка не були сім`єю. Кошти позивач на придбання будинку не надавав, спільного бюджету сторони не мали та спільно не проживали. Спочатку вона разом з чоловіком, внучкою та донькою жили в м. Тлумачі на орендованій квартирі. Спірний будинок був придбаний за 4500,0 доларів США. Відповідачка працювала у соцзахисті протягом 5 років, а саме до 2009 року. З 28.10.2009 року відповідачка була протягом року у декретній відпустці. Потім відповідачка працювала неофіційно, однак де саме та яка саме була заробітна плата сказати не може. Також зазначила, що відповідачка продавала продукцію з городу на ринку. Крім цього її донька мала депозит, який був накопичений донькою та нею особисто. Вказані кошти були витрачені на придбання спірного житлового будинку. Також частину коштів на будинок додав перший чоловік відповідачки [PERSON] , однак яку саме суму коштів не знає. На момент придбання домоволодіння будинок був у старий, дерев`яний, у ньому неможливо було проживати, а тому було вирішено робити у ньому ремонт. Позивача вона знає приблизно з 2014 року, він сам прийшов до них в с. Колінці. Донька говорила їй, що [PERSON] є її знайомим. У будинку робився ремонт, який робили наймані бригада та позивач за відповідну оплату. Зокрема позивач допомагав штукатурити будинок. Крім цього ремонт робили її донька [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інші. Зокрема, для штукатурки будинку наймали бригаду, побілку в будинку робила відповідачка, туалет та опалення робив чоловік її другої доньки - [PERSON] , новий паркан та весь дах робила наймана бригада. Найманим бригадам відповідачка платила гроші. Приблизно в листопаді 2013 року вони переїхали в цей будинок в с. Колінці. При цьому позивач разом з ними не проживав, періодично приїжджав, інколи ночував. Позивач обзивав її доньку [PERSON] , психологічно тиснув на дітей, по господарству нічого не робив, працював пожежником та в міліції. Також зазначила, що громадянка [PERSON] , коли була в них вдома обзивала їх, а тепер не свариться, бо спала з [PERSON] . [PERSON] в хаті у них не була, продавала молоко та сторони разом з нею не відпочивали. Чому її донька змінила прізвище на « [PERSON] » не знає. Яка саме вартість ремонту будинку, в т.ч. окремо по видах робіт, вона не знає. Скільки саме тривав ремонт будинку не пам`ятає. Крім цього зазначила, що їй на операцію кошти давав [PERSON] (200 доларів США) та старша донька. Вартість операції становила 35000,0 грн. [PERSON] є пенсіонером, має депозит, нерухоме майно. Також зазначила, що їх фінансуванням займалась племінниця, яка була в Німеччині, а тому у них були кошти. Свідок [PERSON] в судовому засідання вказав, що він є батьком доньки відповідачки [PERSON] - [PERSON] , в шлюбі з відповідачкою не перебував. Стосунки з відповідачкою він розірвав, коли донька вже бігала. Ствердив, що він допомагав відповідачці придбати будинок в с. Колінці та допомагав з ремонтом вказаного будинку. Зокрема десь у 2012-2013 роках він додав 1/2 частину коштів, близько 2000,0 доларів США, для купівлі вказаного домоволодіння. Коли саме відповідачка придбала будинок не знає. Також він придбав техніку на кухню, додавав гроші для майстрів на ремонт будинку, додав 5000,0 грн. на проект газу. В будинку можна було проживати одразу. Позивача він не бачив, а взнав про нього, коли народився їх спільний з відповідачкою син [PERSON] . Коли саме сторони переїхали в с. Колінці він не знає. Чому відповідачка та його донька поміняли прізвище на « [PERSON] » його не цікавило. Його донька ніколи не жалілась на [PERSON] . Про банківські депозити [PERSON] він не знав. Про її працю він знає тільки зі слів відповідачки. Після народження [PERSON] вважав, що сторони живуть разом як сім`я. Батьки відповідачки хворіють. На операції для матері він давав гроші. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він допомагав позивачу у будівництві та ремонті житлового будинку в с. Колінці. Знає, що позивач виховував двох дітей, а саме [PERSON] , який є його рідним сином, та доньку відповідачки. Позивача він знає з 2001 року, а відповідачку з 1999 року. Приблизно з 2005 року він бачив позивача разом з відповідачкою. Спочатку вони жили в м. Тлумачі, а потім в с. Колінці, жили як подружжя. Придбана хата була старою, не придатною для проживання, деревина згнила, а тому треба було багато зусиль, щоб привести її до ладу. Між позивачем та відповідачкою спочатку було все добре. Він сприймав їх як сім`ю. Відповідачка добре готувала. Спочатку вони проживали в м. Тлумач, де мали невелике господарство, а потім (близько 8 років назад) переїхали в с. Колінці. Позивач робив ремонт у житловому будинку, а відповідачка йому допомагала. Також він, спільно з іншими майстрами, допомагав їм на вказаній будові. В с. Колінці у них був город, який позивач та відповідачка спільно обробляли. Крім цього у них були кури, качки та кролі, за якими вони здійснювали догляд. Знає, що відповідачка спочатку працювала в райсовбезі, а потім продавала городину на базарі. Дітей сторони виховували разом, разом відпочивали та ходили до церкви. Від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] сторони відмовились в судовому засіданні. Заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені ст. 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено. Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачем заявлена з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін. Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України. Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц звернуто увагу на те, що відповідно до вимог ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (ст.ст. 3, 74 СК України). При застосуванні ст. 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Судом встановлено, що [PERSON] (відповідач) у період з 2013 року по 2021 рік проживав без реєстрації по [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки Колінцівського старостинського округу № 5 Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 91 від 26.05.2023 року (Том 1 а.с. 45). Також відповідно до копії довідки Тлумацької міської ради ОТГ Тлумацького району Івано-Франківської області № 247 від липня 2018 року [PERSON] (відповідач) проживав без реєстрації по [ADDRESS] у наступному складі сім`ї: [PERSON] (цивільна дружина/відповідачка), [PERSON] (падчерка), [PERSON] (батько дружини), [PERSON] (мати дружини), [PERSON] (син) (Том 1 а.с. 49). Також факт спільного проживання позивача та відповідачки не оспорюється самою відповідачкою та її представником. Відповідно до копії контракту № 140/16 [PERSON] (позивач) проходив службу на посаді старшого прапорщика служби цивільного захисту, командира відділення державного пожежно-рятувального поста (с. Ямниця) Управління ДСНС України в Івано-Франківській області (м. Тисмениця) (Том 1 а.с. 60-61). Також відповідно до копії архівної відомості № 33 за період з січня по грудень 2019 року [PERSON] (відповідач) працював на посаді поліцейського патрульної поліції Тлумацького відділення поліції Коломийського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області та за вказаний період йому було нараховано 145093,83 грн. заробітної плати (Том 1 а.с. 5 зворот). 04.01.2021 року наказом начальника ГУНП в Івано-Франківській області В.Голубоша [PERSON] (відповідач) було звільнено зі служби в поліції (Том 1 а.с. 9 зворот). Вироком Івано-Франківського міського суду від 07.10.2021 року, який набрав законної сили 09.11.2021 року, було затверджено угоду про визнання винуватості від 04.10.2021 року. [PERSON] (відповідач) було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією майна (Том 1 а.с. 6-9). При цьому у вироку зазначено обставини, що пом`якшують покарання, в т.ч. наявність у [PERSON] на утриманні двох неповнолітніх дітей. Відповідно до копій декларацій про доходи за 2016, 2018, 2019, 2020 роки, розміщених на сайті НАЗК, вбачається, що [PERSON] у відповідних розділах зазначав інформацію про членів сім`ї суб`єкта декларування, а саме: [PERSON] (відповідачка), як особу з якою спільно проживає, але не перебуває у шлюбі, [PERSON] (пасинок), [PERSON] (падчерка), [PERSON] та [PERSON] , відомості про свої доходи та доходи членів сім`ї, а також інформацію щодо зареєстрованого за [PERSON] (відповідачка) права власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок та дві земельні ділянки (Том 1 а.с. 12-44 зворот). В свою чергу відповідно до копії декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік [PERSON] членами сім`ї вказав лише доньку [PERSON] (Том 1 а.с. 228-232). Так відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 07.12.2023 року за [PERSON] (відповідачка) зареєстровано право власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 50,8 кв.м, розташований по [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 25.12.2012 року № 2709, посвідчений приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вациком В.М.); земельна ділянка з кадастровим номером: 2625684501:05:007:0006, площею 0,25 га, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована на [ADDRESS] (дата державної реєстрації 25.02.2013 року на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2012 року № 2709, посвідченого приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вациком В.М.); земельна ділянка з кадастровим номером: 2625684501:05:007:0007, площею 0,2778 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Колінці Івано-Франківського району Івано-Франківської області (дата державної реєстрації 25.02.2013 року на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2012 року № 2709, посвідченого приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вациком В.М) (Том 1 а.с. 10-11). Вказані обставини також підтверджуються інформаційними довідками від 29.01.2025 року (Том 1 а.с. 138-139) та не заперечуються сторонами у справі. 10.06.2015 року відповідачка змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені (Том 1 а.с. 163). Відповідно до копій платіжних інструкцій від 25.09.2019 року, 20.06.2019 року, 25.09.2019 року, 14.07.2018 року, 23.03.2018 року, 10.01.2019 року, 28.10.2019 року, 10.11.2019 року, 10.12.2019 року, 15.09.2018 року, 07.10.2018 року та 13.11.2018 року [PERSON] сплачував комунальні послуги за спожиту електроенергію за адресою споживання: [ADDRESS] (Том 1 а.с. 53-54 зворот, 55 зворот 57 зворот, 58 зворот 59 зворот). Суд не приймає до уваги копії платіжних інструкцій за 28.02.2018 року та 18.09.2020 року про сплату [PERSON] комунальних послуг, оскільки вказані платіжні інструкції не стосуються спірного нерухомого майна (Том 1 а.с. 55, 58). Також відповідно до виписок по особових рахунках [PERSON] (відповідачка), відкритих у АТ «Райффайзен Банк», на її депозитний рахунок № [NUMBER] 21.11.2011 року було внесено 3834,11 доларів США, які були видані їй 27.02.2012 року в сумі 1950,0 доларів США та 21.05.2012 року в сумі 1908,40 доларів США, а на її депозитний рахунок № [NUMBER] було внесено 2500,0 доларів США, які були видані їй 19.11.2011 року (Том 1 а.с. 161-162). Також суд приймає до уваги додані до матеріалів справи фотознімки, скриншоти переписок та відеофайли, які були оглянуті судом за участю представників сторін, на яких зображені разом позивач та відповідачка, проведення ними спільного відпочинку, спільного побуту, святкувань, спільного харчування, виховання дітей, будівництва та ремонту житлового будинку у спірний період, надання взаємної допомоги, привітання відповідачкою [PERSON] (мати позивача, копії свідоцтв Том 1 а.с. 197-197 зворот) з днем народження - «Дорога свекруха, улюблена мама [NUMBER] » тощо, які вказують на реальні близькі сімейні відношення між ними (Том 1 а.с. 66-81, 189 зворот 190, 207, Том 2 а.с. 115-250, Том 3 а.с. 27). Крім цього факт спільного проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу в період з 2010 року по 2021 рік підтвердили допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та частково свідки [PERSON] , [PERSON] . При цьому свідки вказали, що сторони з 2010 року проживали разом, вели спільне господарство, спільний побут, позиціонували себе як подружжя, у них народився спільний син, відповідачка та її донька від іншого чоловіка змінили прізвище на « [PERSON] » ще в 2015 році, сторони разом з дітьми проводили відпочинок, спільно придбали спірне нерухоме майно, в т.ч спірний житловий будинок, в якому спільними силами та працею, а також за спільні кошти робили ремонт. В свою чергу суд критично відноситься до показань свідків: [PERSON] та [PERSON] , оскільки вказані свідки є близькими родичами відповідачки, а надані ними показання щодо певних фактів чи обставин, в т.ч. одноосібного придбання відповідачкою спірного нерухомого майна за власні кошти, самостійного проведення ремонтних робіт за особисті кошти та перебування з позивачем лише у дружніх відносинах, в т.ч. не проживання позивача разом з відповідачкою однією сім`ю, відсутністю у них спільного бюджету та неведення ними спільного господарства, є досить суперечливими навіть між собою, не підтверджується жодними допустимими доказами по справі та спростовуються поясненнями інших свідків та іншими дослідженими судом матеріалами. Суд вважає їх необ`єктивними. В свою чергу покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кореспондуються між собою та поясненнями позивача та його представника у судових засіданнях, а також підтверджуються письмовими доказами у справі. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідачки, з посиланням на Постанову Верховного Суду від 15.08.2019 року по справі № 588/350/15-ц, якою рішення апеляційного суду Сумської області про відмову в позові в частині встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах та проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, залишено без змін, щодо відсутності підстав для встановлення аналогічного факту по цій справі, оскільки посилання представника відповідача на цю справу не є релевантним. В зазначеній справі досліджували дещо інші обставини, в т.ч. було встановлено, що позивач у спірні періоди перебував в іншому зареєстрованому шлюбі, а також тривалий час перебував в російській федерації. Отже, зважаючи на те, що судом встановлено факт спільного проживання позивача та відповідачки однією сім`єю, наявність у них спільного бюджету, кошти з якого використали для придбання та ремонту спірного нерухомого майна, спільних витрат та спільного побуту, спільного харчування, придбання майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність спільної дитини [PERSON] , зміну відповідачкою та її донькою від інших відносин прізвища на « [PERSON] », наявність взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, слід дійти висновку, що позивач довів той факт, що він з вересня 2010 року по листопад 2021 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловік та жінка з відповідачкою, оскільки на протязі вказаного часу вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. В свою чергу суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як окремої позовної вимоги, є неефективним способом захисту. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 23.01.2024 року по справі № 523/14489/15-ц виснувала, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 року по справі № 523/14489/15-ц та постанові Верховного Суду від 11.06.2024 року по справі № 750/728/21. З огляду на викладену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не підлягають задоволенню. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у цій справі наводиться у мотивувальній частині цього рішення. Щодо поділу майна слід зазначити наступне. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (ст. 74 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (чч. 3,4 ст. 368 ЦК України). Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено ст. 70 СК України. Так у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України). Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (п. 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Суд враховує те, що для того щоб визначити джерело придбання спірного нерухомого майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них. Як було встановлено судом вище, у період спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, впродовж якого вони мали спільний бюджет та вели спільне господарство, на ім`я відповідачки [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2012 року № 2709, посвідченого приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вациком В.М., було зареєстровано право власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 50,8 кв.м, розташований по [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 25.12.2012 року № 2709, посвідчений приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вациком В.М.); земельна ділянка з кадастровим номером: 2625684501:05:007:0006, площею 0,25 га, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована на [ADDRESS] ; земельна ділянка з кадастровим номером: 2625684501:05:007:0007, площею 0,2778 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Колінці Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Отже вищевказане нерухоме майно було придбане у 2012 році, тобто під час спільного проживання позивача та відповідачки як подружжя. Як зазначено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до звіту про незалежну оцінку житлового будинку № 024/06-24 від 03.06.2024 року ринкова вартість спірного житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , становить 287578,0 грн. (Том 1 а.с. 50-52). Також відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 09.01.2025 року оціночна вартість спірної земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої по [ADDRESS] з кадастровим номером: 2625684501:05:007:0006, становить 130000,0 грн. (Том 1 а.с. 106 зворот - 109). Також відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 09.01.2025 року оціночна вартість спірної земельної ділянки площею 0,2778 га, розташованої по [ADDRESS] з кадастровим номером: 2625684501:05:007:0007, становить 42000,0 грн. (Том 1 а.с. 110 - 113). Вартість вищезазначеного нерухомого майна сторонами не заперечувалась. В ході розгляду справи судом встановлено на підставі доданих до матеріалів справи доказів та показань свідків, що позивач разом з відповідачкою поділяли між собою побут, вели спільне господарство, мали взаємні права і обов`язки, разом формували спільний бюджет, кошти з якого використали для придбання спірного нерухомого майна. Суд критично відносить до тверджень відповідачки та її представника про те, що спірне майно було набуте відповідачкою особисто та за її особисті кошти. Зокрема, позивачка зазначала, що вона працювала, однак жодних доказів, які би це підтверджували, суду не надала. В свою чергу в ході розгляду справи судом не здобуто будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили, що кошти, які перебували на депозитному рахунку відповідачки, були витрачені нею саме на придбання спірного нерухомого майна. При цьому суд звертає увагу на те, що спірне нерухоме майно було придбане 25.12.2012 року, а кошти з депозитних рахунків відповідачка зняла 19.11.2011 року, 27.02.2012 року, 21.05.2012 року, тобто кошти знімались відповідачкою задовго до укладення договору купівлі-продажу. При цьому доказів того, куди саме були спрямовані отримані з депозитів кошти, матеріали справи не містять. Під час розгляду справи сторонами не заперечувалось, що позивач у період з 2010 року по 2021 року був постійно працевлаштований, отримував заробітну плату в ДСНС, поліції та міліції, в т.ч. і на момент придбання спірного нерухомого майна. Також судом на підставі показів свідків та доданих до справи доказів встановлено, що після придбання будинку і земельних ділянок, як позивач, так і відповідачка сумісними зусиллями, власною працею та коштами робили в ньому ремонт, тобто поділяли між собою побут, мали взаємні права та обов`язки, формували спільний бюджет та витрати, спільно виховували дітей, тощо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. З врахуванням наведеного, суд вважає, що відповідачка не довела факту придбання спірного нерухомого майна за її особисті кошти та не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на ці об`єкти, а тому суд вважає, що спірне нерухоме майно підлягає поділу між позивачем та відповідачкою, оскільки воно було набуто відповідачкою під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з позивачем. Щодо позовних вимог позивача про визнання спірного нерухомого майна об`єктами спільної сумісної власності та припинення такого режиму щодо них, суд приходить до наступного. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання позивача однією сім`єю з відповідачкою як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 10.09.2010 року до 14.12.2021 року. Оскільки судом встановлено факт спільного проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відповідачка не спростувала презумпції спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, суд поширив режим спільної сумісної власності на це майно. Однак в задоволення окремих позовних вимог про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном та припинення такого правового режиму щодо нього, слід відмовити. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Задоволення вимоги про поділ спірного нерухомого майна як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та відповідачкою права власності на її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому підстав для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо нерухомого майна у суду немає. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВП ВС від 23.01.2024 року по справі № 523/14489/15-ц. З врахуванням наведеного, суд погоджується з доводами представника відповідачки про те, що вимоги про визнання спірного нерухомого майна об`єктами спільної сумісної власності та припинення такого режиму щодо них, як окремі позовні вимоги, є неефективним способом захисту. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У Постанові від 18.03.2020 року по справі № 129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 року у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства України, враховуючи те, що спірне нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 50,8 кв.м, розташований по [ADDRESS] ; земельна ділянка з кадастровим номером: 2625684501:05:007:0006, площею 0,25 га, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована на [ADDRESS] ; земельна ділянка з кадастровим номером: 2625684501:05:007:0007, площею 0,2778 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Колінці Івано-Франківського району Івано-Франківської області, є об`єктами спільної сумісної власності позивача та відповідачки, оскільки вони були набуті відповідачкою під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд дійшов до висновку, що позов в частині поділу спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) є обґрунтованим і підлягає до задоволення. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Тому, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, слід визнати за позивачем та відповідачкою в рівних долях, по 1/2 частині за кожним, право особистої приватної власності на: житловий будинок загальною площею 50,8 кв.м, розташований по [ADDRESS] ; земельну ділянку з кадастровим номером: 2625684501:05:007:0006, площею 0,25 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану на [ADDRESS] ; земельну ділянку з кадастровим номером: 2625684501:05:007:0007, площею 0,2778 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Колінці Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при подачі позову [PERSON] була зазначена ціна позову - 589804,0 грн., у зв`язку з чим позивачем було сплачено судовий збір з розрахунку 1 відсотку ціни позову із застосуванням коефіцієнту 0,8, а саме в сумі 4719,0 грн., що підтверджується квитанцією № 5022-8218-1249-3066 від 31.12.2024 року (Том 1 а.с. 82). Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 03.01.2025 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк, для усунення недоліків. 17.01.2025 року представник позивача усунув недоліки позовної заяви, в т.ч. долучив до справи експертні звіти про вартість спірного майна та уточнив ціну позову, яка на цей момент становила 459578,0 грн. З розрахунку 1 відсотку ціни позову, із застосуванням коефіцієнту 0,8, на думку позивача судовий збір за вимогами майнового характеру (про визнання майна спільною сумісною власністю та поділу майна) мав становити 3676,62 грн. та за вимогою немайнового характеру (про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) мав становити 968,96 грн. (разом 4645,58 грн.). Тобто позивач вважав, що при подачі позову в первісній редакції ним допущено переплату в сумі 73,42 грн. (Том 1 а.с. 100-101 зворот). В свою чергу з остаточної позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено три вимоги майнового характеру (про визнання 1/2 частини майна спільною сумісною власністю, припинення права власності відповідачки на 1/2 частину спірного майна, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного майна) та одна вимога немайнового характеру (про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу). З огляду на те, що всі майнові вимоги спрямовані на поділ майна подружжя, судовий збір за кожну з них треба визначати згідно з ч. 2 ст. 4 Закону № 3674-VI у редакції, чинній на час звернення до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Розмір судового збору з розрахунку 1/2 частини від вартості спірного майна (459578,0 грн. / 2 = 229789,0 грн.) за одну вимогу немайнового характеру становив 1838,31 грн. (229789,0 грн. х 1% х коефіцієнт 0,8). А отже за три вимоги майнового характеру судовий збір складав 5514,93 грн. (1838,31 грн. х 3). Водночас розмір судового збору, який підлягав до сплати позивачем за одною вимогою немайнового характеру становив 968,96 грн. (1211,20 грн. х коефіцієнт 0,8). Отже загальний розмір судового збору, який підлягав до сплати позивачем, становить 6483,89 грн. (5514,93 грн. + 968,96 грн.). Однак позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі 4719,0 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 176 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Також відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи. Враховуючи вищенаведене з позивача слід стягнути на користь держави недоплачену суму судового збору, а саме в розмірі 1764,89 грн. Аналогічна позиція щодо розрахунку судового збору, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 року по справі № 523/14489/15-ц. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що позов підлягає до часткового задоволення, з відповідачки слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 1838,31 грн. (6483,89 грн. - 1838,31 грн. - 1838,31 грн. - 968,96 грн.). Також відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Частиною 5 ст. 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд звертає увагу на постанову Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), в якій вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Враховуючи те, що стороною позивача по справі не заявлялось вимог про відшкодування судових витрат, клопотань про відшкодування таких витрат до закінчення судових дебатів до суду не надходило, суд не може вийти за межі заявлених вимог, а тому питання розподілу понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу судом не вирішується. В свою чергу представник відповідачки у відзиві на позовну заяву просив стягнути з позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 40000,0 грн. На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу стороною відповідачки було додано копії свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю серії ІФ № 001831 від 16.08.2021 року, ордеру № 1091461, договору про надання правничої допомоги від 03.02.2025 року, розрахунку до договору про надання правничої допомоги від 03.02.2025 року (Том 1 а.с. 157-160). При цьому суду не надано платіжних документів, що свідчать про оплату решту суми гонорару адвокату в сумі 40000,0 грн. (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Однак Верховним Судом сформовано підхід, який є усталеним та відповідає критеріям ЄСПЛ, про те, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи (постанова Верховного Суду від 20.10.2021 року справа № 757/29103/20-ц). В свою чергу у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Суд зазначив, що Верховний Суд при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При прийняття рішення щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17, де суд дійшов висновку, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. З урахуванням вищезазначеного, враховуючи складність справи, обсяг наданої представником відповідачки - адвокатом правничої допомоги, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат та критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, беручи до уваги, що основою позовною вимогою було визнання за позивачем права на 1/2 частини нерухомого майна, набутого відповідачкою під час проживання однією сім`єю з позивачем без реєстрації шлюбу, яка задоволена судом; зважаючи на часткове задоволення позову внаслідок неефективності способу захисту, обраного позивачем; суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру правничої допомоги, наданої представником відповідачки. Суд вважає, що з позивача на користь відповідачки необхідно стягнути понесені відповідачкою судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,0 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі наведеного, ст. 3, 57, 60, 61, 63, 65, 68-72, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 16, 325, 328, 368, 369, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 133, 137, 141, 176, 178, 247, 263-265, 268, 273, 274-279, 315, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial