Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Адвокат Чумаченко С.О. звернувся до суду із позовною заявою в інтересах [PERSON] якою просив суд стягнути з [PERSON] , безпідставно набуті грошові кошти в сумі 12 800,00 гри., а також стягнути судові витрати. Обґрунтовуючи позов, представник позивача посилається на наступні обставини. Так 20.02.2013 року рішенням Апеляційного суду Одеської області по справі №1512/10777/2012 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 600,00 грн. в місяць. 06.06.2014 - Другим Київським ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №43781866 за виконавчим листом №1512/10777/2012. 05.02.2020 - заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №520/10197/19 збільшено розмір аліментів, які стягувалися на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 20.02.2013 в розмірі 600,00 грн. щомісячно, та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дочки у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу щомісячно. 16.10.2020 - постановою Одеського апеляційного суду по справі №520/10197/19 рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 змінено, вирішено збільшити розмір аліментів, які стягнуто з [PERSON] до 1/4 частини з усіх видів доходів щомісячно. 21.12.2020 - приватним виконавцем Колечко Дмитром Миколайовичем відкрито виконавче провадження №63973056 за виконавчим листом №520/10197/19 (незважаючи на той факт, що по вказаним правовідносинам вже було відкрите виконавче провадження №43781866 в Другому Київському ВДВС ПМУМЮ (м. Одеси) в рамках якого з [PERSON] стягувались аліменти. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 13.11.2020 по виконавчому провадженні №43781866, державним виконавцем вже було враховано постанову від 16.10.2020 Одеського апеляційного суду у справі №520/10197/19 щодо збільшення розміру аліментів. Тобто, з 16.10.2020 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] стягувалися аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу батька, як за виконавчим листом №1512/10777/2012, виданим Київським районним судом м. Одеси 21.03.2014, так і за виконавчим листом №520/10197/19, виданим Київським районним судом м. Одеси 04.12.2020, чим порушували права позивача. 25.06.2021 року - ухвалою Київського районного суду м. по справі №1512/107777/2012 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Київським районним судом м. Одеси 21.03.2014 року у справі №1512/10777/12. 27.07.2021 - постановою державного виконавця Другого Київського ВДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) було закінчено виконавче провадження №43781866. 04.08.2021 - було отримано лист Другого Київського ВДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса), відповідно до якого з моменту відкриття виконавчого провадження №43781866 по день винесення постанови про закінчення виконавчого провадження стягнута з [PERSON] сума по аліментам на користь [PERSON] становить 51 390.20 грн.. 01.11.2021 - приватним виконавцем Колечко Д.М. було складено розрахунок заборгованості по виконавчому провадженні №63973056, відповідно до якого станом на 31.10.2021 заборгованість складає 13 819,38 грн. За період з 16.10.2020 року по 04.03.2021 року приватним виконавцем Колечко Д.М. не були враховані сплачені позивачем аліменти, так як стягував [PERSON] повідомила, що позивачем не було сплачено аліментів за вищевказаний період. Отже позивач вказує, що за період з 16.10.2020 (дата початку стягнення за виконавчим провадженням №63973056) по 04.03.2021 (дата останнього платежу в рамках виконавчого провадження №43781866), [PERSON] сплатив на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини своїх доходів, в той час як виконавчий документ було визнано судом таким, що не підлягає виконанню. [PERSON] діючи недобросовісно, повідомила приватному виконавцю, що не отримувала вищевказані грошові кошти, що насправді не відповідає дійсності, у зв`язку з чим аліменти за період з 16.10.2020 по 04.03.2021 на загальну суму 12 800,00 грн. є безпідставно набутими грошовими коштами та підлягають поверненню. Ухвалою суду від 16 червня 2022 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено провадити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 21 січня 2025 року згідно розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Вінській Н.В. Ухвалою від 22.01.2025 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний виконавець Колечко Дмитро Миколайович, прийнято до провадження судді Вінської Н.В. 19.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву якою просив проводити судовий розгляд без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач будучи обізнаною про пред`явлений до неї позов, отримавши копію позовної заяви з додатками, що підтверджується наявним у матеріалах справи поштовим повідомленням, своїм правом на особисту участь у судовому розгляді справи не скористалась, відзиву на позовну заяву не надала. В судове засідання призначене судом на 20.01.2026 року відповідач, [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про його дату та час не з`явилась без повідомлення причин неявки. На електронну адресу суду надійшов лист [PERSON] у якому остання не визнає пред`явлені [PERSON] позовні вимоги та вказує, що позивач припинив виплати аліментів 10.04.2023 року та на даний час має значну заборгованість. Розгляд справи просила проводити у її відсутність. Суд дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності установив, 20.02.2013 року рішенням Апеляційного суду Одеської області по справі №1512/10777/2012 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 600,00 грн. в місяць. 06.06.2014 - Другим Київським ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №43781866 за виконавчим листом №1512/10777/2012. 05.02.2020 - заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №520/10197/19 збільшено розмір аліментів, які стягувалися на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 20.02.2013 в розмірі 600,00 грн. щомісячно, та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дочки у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу щомісячно. 16.10.2020 - постановою Одеського апеляційного суду по справі №520/10197/19 рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 змінено, вирішено збільшити розмір аліментів, які стягнуто з [PERSON] до 1/4 частини з усіх видів доходів щомісячно. 21.12.2020 - приватним виконавцем Колечко Дмитром Миколайовичем відкрито виконавче провадження №63973056 за виконавчим листом №520/10197/19 (незважаючи на той факт, що по вказаним правовідносинам вже було відкрите виконавче провадження №43781866 в Другому Київському ВДВС ПМУМЮ (м. Одеси) в рамках якого з [PERSON] стягувались аліменти. У відповідності до наданої на ухвалу суду виписки по рахунку № [NUMBER] відкритого в АТ КБ «Приват Банк» на ім`я [PERSON] у період з 16.10.2020 року по 01.04.2021 року на зазначений рахунок було здійснено 5 переказів на загальну суму 12 800 грн. з призначенням платежу - аліменти № [NUMBER] .(а.с. 102-104) Сплата позивачем аліментів на користь [PERSON] на загальну суму 12 800 грн., підтверджується також наданими позивачем квитанціями від 22.10.2020 року, 18.11.2020 року, 21.12.2020 року, 26.01.2021 року та 03.03.2021 року. (а.с. 23-27) 25.06.2021 року - ухвалою Київського районного суду м. по справі №1512/107777/2012 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Київським районним судом м. Одеси 21.03.2014 року у справі №1512/10777/12. 27.07.2021 - постановою державного виконавця Другого Київського ВДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) було закінчено виконавче провадження №43781866. 01.11.2021 - приватним виконавцем Колечко Д.М. було складено розрахунок заборгованості по виконавчому провадженні №63973056, відповідно до якого станом на 31.10.2021 заборгованість складає 13 819,38 грн. За період з 16.10.2020 року по 04.03.2021 року приватним виконавцем Колечко Д.М. не були враховані сплачені позивачем аліменти за період з 16.10.2020 року по 01.04.2021 року на загальну суму 12 800,00 грн. Задовольняючи позов суд виходить з того, відповідачка [PERSON] , діяла недобросовісно, та отримавши виконавчий лист у справі №520/10197/19 пред`явила його до виконання до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М., при цьому була обізнаною про факт перебування у провадженні Другого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавчого провадження №43781866 за виконавчим листом №1512/10777/2012, [PERSON] не повідомила ні державного ні приватного виконавця про існуючі паралельно виконавчі провадження, не відкликала виконавчий лист №1512/10777/2012. Окрім того, отримавши кошти на свій банківський рахунок відкритий в АТ КБ «Приват Банк» [PERSON] не повідомила приватного виконавця про надходження таких коштів, що призвело до нарахування заборгованості за аліментами в рамках виконавчого провадження розпочатого за виконавчим листом №520/10197/19. Стаття 1212 ЦК України визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення даної статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком подій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц викладено позицію про те, що: « … зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала» Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №910/16664/18: «Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.» Згідно із постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20: «Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Судувід 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оскільки позовні вимоги задоволено відносно відповідачки [PERSON] із неї слід стягнути судові витрати на підставі ст. 132, 141 ЦПК України на користь позивача, що складаються з витрат на сплату судового збору у сумі у сумі 992,20 грн Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Суд повинен врахувати заперечення відповідача щодо неспівмірності розміру судових витрат на правничу допомогу заявленим позовним вимогам, складність справи та наявність численної усталеної судової практики в аналогічних справах, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони. Законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року по справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20). До позовної заяви було адвокатом Чумаченко С.О. долучено договір №1-2705/22 від 27.05.2022 року укладений з позивачем [PERSON] у відповідності до якого вартість послуг (винагорода) визначена сторонами у розмірі 10 000 грн., також адвокатом долучено Квитанцію до прибуткового касового ордера №1-2705/22 від 21.05.2022 року на суму 10 000,00 грн. Вивчивши подані документи, якими обґрунтовується розмір витрат на послуги адвоката, суд вважає, що такий є необґрунтованим, вартість послуг є неспівмірними із складністю справи. На підставі вищевикладеного, суд враховуючи заявлені позовні вимоги, складність справи, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вважає необхідним стягнути [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі - 4 000 (чотири тисячі) гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved