Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», в особі представника Столітнього М.М., який діє на підставі договору про надання правової допомоги №10/12-2024 від 10.12.2024р. та ордеру серії АІ №2062902 від 04.12.2025р., звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004 від 23.03.2024 року в загальній сумі 25 722,92 грн., судового збору в розмірі 2 422,40 грн., витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. (документи були сформовані та подані через систему «Електронний суд»). В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 23.03.2024р. між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] був укладений електронний Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004, на підставі якого відповідачу були надані кредитні кошти в сумі 2 500 грн., строком на 360 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів, що передбачені договором. Внаслідок порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів за ним утворилась заборгованість в розмірі 16722,92 грн., з яких: 2 499,99 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту, 12 972,93 грн. заборгованість за процентами, 1 250 грн. штрафні санкції. 25.10.2024р. між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» був укладений договір факторингу №25/10/2024, на підставі якого право вимоги до відповідача перейшло до ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», яке в подальшому змінило найменування своє найменування на ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал». Так, як відповідач не здійснив оплату процентів згідно графіку платежу та не повернув тіло кредиту, позивачем було нараховано проценти за 144 календарних дні в загальній сумі 9 000 грн. Таким чином загальна заборгованість відповідача складає 25 722,92 грн., з яких: 2 499,99 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту 21 972,93 грн. заборгованість за процентами, 1 250 грн. штрафні санкції. Оскільки відповідач не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути із відповідача заборгованість в загальній сумі 25 722,92 грн., судовий збір в розмірі 2 422,40 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.12.2025р. відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від відповідача заперечень проти позову не надходило. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача Столітній М.М., в позовній заяві просив, у випадку відсутності відзиву на позовну заяву, розглянути справу у відсутність представника позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку за зареєстрованим місцем проживання, яка повернулась до суду без вручення відповідачу з причин відсутності останнього за вказаною адресою, що в контексті положень п. 3, 4 ч. 8 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК суд вважає належним повідомленням. Додатково судом вживались заходи з повідомлення відповідача шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на мобільний номер телефону, вказаний в позовній заяві (документ доставлений 22.12.2025р.) та шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на веб-сайті суду. Отже, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. 16.01.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 23.03.2024р. між ТзОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004, який підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором /а.с. 38-47, 48, 49, 50-52/. Згідно умов вказаного договору кредитор надає позичальнику грошові кошти у розмірі 2500 грн., зі строком користування кредитом 360 днів та періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 10 днів. Стандартна процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього Договору. Знижена процентна ставка становить 1,50% за кожен день користування кредитом та застосовується, у випадку, якщо Клієнт до 01.04.2024р. (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту. У випадку невиконання Клієнтом умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для Клієнта здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних умовах, що передбачені договором та доступні для інших клієнтів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки (п.п. 1.3, 1.4.1, 1.4.2 договору). Відповідно до п. 2.1. Договору, кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківський рахунок Клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] . В свою чергу позичальник зобов`язався у встановлений Договором строк, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, штрафні санкції (у разі наявності) та інші платежі, передбачені Договором (п. 5.4.1 договору). Аналогічні умови кредитування викладені і в Паспорті споживчого кредиту, підписаного відповідачем 23.03.2024р. /а.с. 50-52/. 23.03.2024р. згідно договору про організацію переказу грошових коштів №03012024-1 від 03.01.2024 року відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 2 500 грн. шляхом їх перерахування на платіжну картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджується листом ТзОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» від 01.11.2024р. /а.с. 67/. З картки обліку договору (розрахунку заборгованості) за Договором №4494004 від 23.03.2024 року вбачається, що відповідачем, починаючи з дня укладення Договору був здійснений лише один платіж, а саме 31.03.2024р. на суму 337,51 грн. (0,01 грн. на погашення тіла кредиту, 337,50 грн. на погашення процентів). Більше відповідачем не було здійснено платежів на погашення заборгованості по кредиту та процентах, внаслідок чого станом на 25.10.2024 року розмір заборгованості відповідача складав 16 722,92 грн., з яких: 2 499,99 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту, 12 972,93 грн. заборгованість за процентами, 1 250 грн. штрафні санкції /а.с. 68-72/. 25.10.2024р. між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» був укладений Договір факторингу №25/10/2024 (далі Договір факторингу), згідно умов якого до ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» перейшло право грошової вимоги заборгованості до Боржників, які зазначені в Реєстрі боржників (Додаток №1 до договору факторингу), в тому числі і право вимоги заборгованості за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004 від 23.03.2024 року, укладеним із [PERSON] /а.с. 73-85/. На момент укладання такого договору розмір кредитної заборгованості відповідача складав 16 722,92 грн., з яких: 2 499,99 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту, 12 972,93 грн. заборгованість за процентами, 1 250 грн. штрафні санкції /а.с. 83-84/. В подальшому, ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», на підставі рішення Єдиного учасника товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінтраст Україна» №251124/1 від 25.11.2024р., змінило своє найменування на Товариство обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» /а.с. 23/. Новим кредитом ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», після придбання права вимоги, були нараховані відсотки за користування кредитом, а саме за 144 календарних дні, на умовах, визначених договором №4494004 від 23.03.2024 року, загальний розмір яких складає 9 000 грн., виходячи із розрахунку: 2 499,99 грн. х 2,5% х 144 дні = 9 000 грн. /а.с. 87-88/, які відповідачем не сплачені. Таким чином загальна заборгованість відповідача складає 25 722,92 грн., з яких: 2 499,99 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту, 21 972,93 грн. заборгованість за процентами, 1 250 штрафні санкції. Оскільки відповідачем не виконане грошове зобов`язання за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004 від 23.03.2024р., то ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» звернулося до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК). Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Пунктом 1 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК). Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За матеріалами справи судом встановлено, що між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачем був укладений договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004 від 23.03.2024р., який підписаний відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. На підставі такого договору відповідачем 23.03.2024р. були отримані кредитні кошти в розмірі 2 500 грн., які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом, але в порушення умов договору не зробив цього. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004 і він користувався кредитними коштами, однак допустив порушення зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого станом на день звернення до суду за відповідачем обчислюється заборгованість за вказаним вище Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004 від 23.03.2024р. в загальному розмірі 25 722,92 грн., з яких: 2 499,99 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту, 21 972,93 грн. заборгованість за процентами, 1 250 штрафні санкції. Надані позивачем розрахунки суми заборгованості по процентах за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004 від 23.03..2024р. відповідають умовам, погодженим сторонами та викладеними у п. 1.3, 1.4, 1.5 договору та орієнтованій загальній вартості кредиту, визначеної у п. 1.6 договору. Разом з тим, слід зазначити наступне. Питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. На момент укладання відповідачем з ТзОВ «Лінеура Україна» кредитного договору положеннями ч. 5 ст. 8 з врахуванням п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 (зі змінами в редакції згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023р., що набули чинності з 24.12.2023р.) було передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за договором про споживчий кредит не може перевищувати наступні значення: в період часу з 24.12.2023р. по 21.04.2024р. (120 днів) 2,5%; 22.04.2024р. по 19.08.2024р. (120 днів) 1,5%; з 20.08.2024р. 1%. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону №1734 умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином, враховуючи що відповідна редакція ч. 5 ст. 8, п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 була чинною на момент укладання Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004 від 23.03.2024р., то сторони мали враховувати відповідні законодавчі приписи, а відтак нарахування кредитором процентів за період з 22.04.2024р. по 18.03.2025р. за денною процентною ставкою 2,5% (330 день) є неправомірним, оскільки суперечить відповідним положенням Закону №1734. З огляду на зазначене слід дійти висновку, що за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004 від 23.03.2024р. кредитор має право на отримання від позичальника процентів за користування кредитом за період з 02.04.2024р. по 21.04.2024р. (20 днів), які слід обчислювати за денною процентною ставкою 2,5%, з 22.04.2024р. по 19.08.2024р. (120 днів), які слід обчислювати за денною процентною ставкою 1,5%, з 20.08.2024р. по 18.03.2025р. (210 днів), які слід обчислювати за денною процентною ставкою 1%. Відповідно загальна сума нарахованих процентів за зазначений період мала складати 11 374,80 грн., виходячи із наступних розрахунків: - за період з 23.03.2024р. по 01.04.2024р. включно 10 днів, за денною процентною ставкою 1,5% на суму кредиту 2 500 грн. (37,50 грн. в день), що складає 375 грн., як і нараховано позивачем; - за період з 02.04.2024р. по 21.04.2024р. включно 20 днів, за денною процентною ставкою 2,5% на суму кредиту 2 499,99 грн. (62,49 грн. в день), що складає 1 249,80 грн., як і нараховано позивачем; - за період з 22.04.2024р. по 19.08.2024р. включно 120 днів, за денною процентною ставкою 1,5% на суму кредиту 2 499,99 грн. (37,50 грн. в день), що складає 4 500 грн.; - за період з 20.08.2024р. по 18.03.2025р. включно 210 днів, за денною процентною ставкою 1% на суму кредиту 2 499,99 грн. (25 грн. в день), що складає 5 250 грн. Разом з тим, за зазначений період відповідачем було сплачено проценти в загальній сумі 337,50 грн. Тому розмір заборгованості за процентами складає 11 037,30 грн. (11 374,80 грн. /нарахована сума процентів/ 337,50 грн. /сплачена сума процентів/). Таким чином, обґрунтованими та правомірними є вимоги щодо стягнення з відповідача тіла кредиту в розмірі 2 499,99 грн., процентів за користування кредитом в загальній сумі 11 037,30грн., виходячи із наступного розрахунку: 375 грн. /проценти за період з 23.03.2024р. по 01.04.2024р. включно/ + 1 249,80 грн. /проценти за період з 02.04.2024р. по 21.04.2024р. включно/ + 4 500 грн. /проценти за період з 22.04.2024р. по 19.08.2024р. включно/ + 5 250 грн. /проценти за період з 20.08.2024р. по 18.03.2025р. включно/ - 337,50 грн. /сплачена відповідачем сума процентів/. За таких підстав суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення процентів за користування позикою, а саме на суму 11 037,30 грн. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення із відповідача штрафних санкцій (штрафу, пені) в розмірі 1 250 грн., то слід зазначити наступне. Умовами договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4494004 від 23.03.2024р. погоджено, що у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання щодо повернення суми кредиту та/або процентів за користування кредитом Товариство має право нарахувати, а Клієнт зобов`язаний на вимогу Товариства сплатити Товариству штраф у розмірі 25% від суми невиконаного та/або неналежного виконання зобов`язання на кожен 7-й день кожного факту такого невиконання та/або неналежного виконання. Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202, затвердженим Верховною Радою України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, який діє і на даний час. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18. Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) у періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, договір про споживчий кредит, тобто договори, відповідно до яких позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем); 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання(невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022р. за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тобто в період існування особливих правових наслідків протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, до позичальника застосовуються особливі наслідки звільнення від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) кредитних зобов`язань. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 910/10901/23, який відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України, судом застосовується під час ухвалення судового рішення у подібній справі. Слід зазначити, що Законом №3498-IX від 22.11.2023р. року змінено обов`язок кредитодавця щодо списання неустойки в залежності від дати укладення договору про споживчий кредит та на підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024р., кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. Разом з тим, пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у зв`язку з прийняттям Закону №3498-IX від 22.11.2023р., змін не зазнав. Обов`язок кредитодавця списати неустойку у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування і надалі не залежить від дати укладення кредитного договору. Питання пріоритетності норм ЦК України Велика Палата Верховного Суду детально обґрунтувала у справі №334/3161/17 (п. 14-19 постанови від 22 червня 2021 року) та зазначила наступне: «У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акту автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу». Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе. Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акту, який має юридичну силу закону України. Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України». Таким чином, до неустойки за кредитним договором, датою укладення якого є 23.03.2024р., застосуванню підлягає пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якої відповідач звільняється від обов`язку сплати на користь позивача неустойки (штрафу) за прострочення виконання зобов`язань. Оскільки неустойка (штрафні санкції) за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 1 250 грн. нарахована відповідачу в період дії в Україні воєнного стану, тобто в період коли відповідач є звільненим від сплати такої неустойки, підстав для її стягнення із відповідача на користь позивача немає. За таких підстав позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення на суму 13 537,29 грн., з яких: 2 499,99 грн. заборгованість за тілом кредиту, 11 037,30 грн. заборгованість за процентами. При цьому, варто звернути увагу, що, відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з витрат позивача з оплати судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп., оскільки частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, та оплати правової допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення часткового, то на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1 274,91 грн. (пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 2 422,40 грн. /сума плаченого судового збору/ х 52,63% /відсоток на який задоволено позовні вимоги/ = 1 274,91 грн.). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивач просить компенсувати йому за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 10 000 грн. Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 року у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. В той же час, при ухваленні рішення про стягнення витрат на правничу допомогу суд враховує, що витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано копії наступних документів: договір про надання правової допомоги №10/12-2024 від 10.12.2024р. /а.с. 92-93/, укладений між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» та адвокатом Столітнім М.М., заявка №13516 на викання доручення до договору №10/12-2024 від 10.12.2024р. /а.с. 94-95/, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 04.12.2025р. згідно Договору №10/12-2024 від 10.12.2024р. на загальну суму 10 000 грн. /а.с. 96/; рахунок на оплату №13516-04/12-2025 від 04.12.2025р. /а.с. 97/, ордер серія АІ №2062902 /а.с. 98/, копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю /а.с. 99/. Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: - зустріч адвоката та клієнта для надання усної первинної консультації та роз`яснень з правових питань у рамках цивільного судочинства (0,5 год. - загальна вартість 440 грн.); - дослідження наданих Клієнтом документів та аналіз фактичних обставин справи (1 год. загальна вартість 840 грн.); - аналіз чинного законодавства, судової практики Верховного Суду, практики судів апеляційної інстанції у рамках цивільного судочинства (0,5 год. - загальна вартість 440 грн.); - підготовка декількох позицій на підставі вивченого питання для ефективного захисту права та інтересів Клієнта, узгодження обраної позиції з Клієнтом (1 год. загальна вартість 840грн.); - письмова юридична консультація, складання письмового консультативного висновку з посиланням на вимоги чинного законодавства з урахуванням сталої судової практики та обраної Клієнтом позиції захисту прав та інтересів (1 год. загальна вартість 840 грн.); - проведення адвокатом заходів, спрямованих на самостійне отримання необхідних письмових доказів у цивільному процесі, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Складання, оформлення та направлення адвокатських запитів (1 год. загальна вартість 840 грн.); - складання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором №7119170, укладеним між ТзОВ «Авентус Україна» та [PERSON] (2 год. - загальна вартість 1 640 грн.); - складання та оформлення інших документів (крім процесуальних) додатків до позовної заяви, необхідних для повного всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наданих суду доказів (витяги з реєстру боржників, опис поштового відправлення відповідачу, що містить позовну заяву з додатками, рахунок на оплату послуг адвоката, акт прийому-передачі виконаних робіт та інші необхідні документи), (1 год. загальна вартість 840 грн.); - складання та оформлення процесуальних документів необхідних для розгляду цивільної справи в суді першої інстанції (відповідь на відзив, письмові пояснення, заяви (клопотання, клопотання про витребування доказів (2 год. - загальна вартість 1 640 грн.); - представництво інтересів Клієнта під час здійснення цивільного судочинства за позовною заявою Клієнта про стягнення заборгованості кредитним договором №4494004, укладеним між ТзОВ «Авентус Україна» та [PERSON] , в тому числі і участь у судових засіданнях (2 год. - загальна вартість 1 640 грн.). Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. В даному випадку позивач користувався правничою допомогою, яка надавалася адвокатом Столітнім М.М., з яким укладено договір про надання правової допомоги. При цьому, правнича допомога полягає у складанні процесуальних документів і не була пов`язана із здійсненням представництва інтересів позивача в судовому провадженні. В той же час, слід звернути увагу, що клопотання про витребування доказів було подано позивачем одночасно з позовом, а отже та обставина, що відповідне клопотання оформлене окремим письмовим документом, а не викладено в самій позовній заяві, не може вважатись належним обґрунтуванням збільшення розміру витрат на правову допомогу. Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 10 000 грн. є необґрунтованою, оскільки не відповідає критеріям співмірності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та критерію реальності таких витрат. Таким чином, беручи до уваги обсяг та зміст позовних вимог, складність справи, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, а також часткове задоволення позову, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми понесених ним витрат в розмірі 4000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову та зміст процесуальних дій, вчинених представником позивача. За таких обставин на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн. На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial