Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

20.10.2025 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС», звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов обґрунтований тим, що 01.09.2022 року [PERSON] та Акціонерне Товариство «УКРСИББАНК» уклали договір про надання споживчого кредиту №98716499000, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього Договору та Правил. За умовами зазначеного договору AT «УкрСиббанк» зобов`язалося надати відповідачу кредит на споживчі потреби у розмірі 53 202,71 грн., а відповідачем взято на себе зобов`язання щомісячно частинами повертати кредит, повернувши його в повному обсязі до 01.09.2026, сплачувати проценти за користування ним у розмірі 0,00001 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом (за користування кредитом понад встановлений строк кредитування 7,00001 % річних), а також комісію. В свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно детального розрахунку заборгованості станом на 09.12.2024 загальний розмір заборгованості становить 48006,47 грн. яка складалась з тіла кредиту в розмірі 37 631,95 грн., заборгованості по відсоткам з користування кредитом 0,00 грн., заборгованості по комісії в розмірі 10 374,52 грн., а також: штрафні санкції в розмірі 0,00 грн. Наведене підтверджується детальним розрахунком заборгованості, що додається до позовної заяви. 09.12.2024 року між AT «УКРСИББАНК» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 284, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитор за кредитним договором № 98716499000 від 01.09.2022 року. Зважаючи на вищевикладене, представник позивача просить стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 48006,47 грн., сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу. Ухвалою судді від 23 жовтня 2025 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу роз`яснено право на подачу відзиву відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України. 05.12.2025 року, через систему «Електронний суд», від представника відповідача [PERSON] , адвоката Пономаренка Олександра Олександровича надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором у розмірі 25461 грн. В іншій частині відмовити. Відзив обгрунтований тим, що строк повернення коштів за кредитним договором, згідно п. 3.5 цього договору, - 01.09.2026 року. Тобто, позивач, який наділений правом вимоги за кредитним договором, заявляє вимогу про дострокове повернення кредиту. Проте, як видно із позовної заяви, позивачем не дотримано вимог щодо досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за кредитним договором. Зокрема, матеріали даної цивільної справи не мають доказів надсилання відповідачці відповідних досудових вимог. Позовну заяву було подано до суду 20.10.2025 року. Таким чином, позивач має право просити суд стягнути з відповідача лише поточну, станом на 20.10.2025 року, заборгованість за тілом кредиту. Відповідно до п. 3.6 кредитного договору, розмір ануїтетного платежу становить 1109 грн. з моменту укладення договору до 01.03.2023 року. Згідно графіку платежів, який є невід`ємною частиною кредитного договору, станом на 01.10.2025 року відповідачка мала зробити 6 платежів в рахунок погашення кредитної заборгованості по 1109 грн. та 31 платіж - по 1108,96 грн. Платежі ж в рахунок погашення комісії за управління кредитом в розрахунок не беруться з підстав, які будуть викладені нижче. Таким чином, станом на 01.10.2025 року відповідачка мала виплатити в рахунок погашення кредиту 1109 грн. х 6 + 1108,96 грн. х 31 = 6654 грн. + 34377,76 грн. = 41031,76 грн. Згідно розрахунку заборгованості, який наводиться позивачем, відповідачкою було здійснено платежі на загальну суму 15570,76 грн. Отже, розмір заборгованості за тілом кредиту, який може бути стягнуто з відповідача, становить 25461,00 грн. Окрім цього, позивач просить суд стягнути з відповідача 10374,52 грн. заборгованості за комісіями, зокрема за комісією за управління кредитом. В той же час, в цій частині позову позивачу має бути відмовлено, відповідно до правового висновку в постанові від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Великої Палати Верховного Суду. В судове засідання представник позивача не з`явився надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує повністю, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили позовну заяву задольнити частково, просили врахувати пояснення викладені в відзиві та стягнути 25 461 грн. заборгованості. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України та ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 01.09.2022 року між Акціонерного Товариства «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №98716499000, відповідно до умов якої Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього Договору та Правил. (п.2.1 Договору) Відповідно до пункту 1.1 Договору, підписуючи цей Договір, Позичальником погоджується з викладеними у Правилах споживчого кредитування позичальників АТ «УКРСИББАНК» з можливістю відкриття: розрахунково-касового обслуговування карткових рахунків, які розміщені для ознайомлення на сайті установ Банку та оприлюднені у газеті «Урядовий кур`єр»; умовами надання споживчого кредиту Позичальнику, його обслуговування і погашення; умовами відкриття та розрахунково-касового обслуговування поточних карткових рахунків. Відповідно до пункту 1.2 Договору, Правила після підписання сторонами Договору, стають його невід`ємною частиною. Сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами Договору, які викладені в цьому Договорі та в Правилах. Відповідно до умов п.п. 3.1 -3.2 Договору, сума кредиту за Договором становить 53202,71 грн. Кредит надається Позичальнику без застави. Надання кредиту здійснюється у термін не пізніше ніж 30 календарних днів з моменту підписання Договору. Відповідно до умов. п. 3.3 Договору, Кредит надається Позичальнику для особистих потреб, а саме в сумі 53202,71 грн. на погашення суми заборгованості Позичальника за кредитом, наданим Позичальнику Банком на підставі Договору про надання споживчого кредиту №97648885000, шляхом перерахування в безготівковій формі на транзитний рахунок Банку. Відповідно до п.3.5 Договору, Позичальнику зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до Графіка платежів, що викладений у Додатку №1 до Договору, але в будь якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 01.09.2026 року. Відповідно до 3.6 Договору, Розмір ануїтетного платежу становить 1109 гривень з моменту укладення Договору до 01.03.2023 року. З 02.03.2023 року розмір ануїтетного платежу становить 1907 гривень. Розмір першого ануїтетного платежу може відрізнятись від розміру наступних платежів, розмір останнього ануїтетного платежу може відрізнятись від розміру попередніх. Відповідно до 3.8 Договору, Процентна ставка за Договором встановлюється в розмірі 0,00001 % річних. Відповідно до 3.9 Договору, за користування кредитними коштами понад встановлений Договором термін встановлюється процентна ставка в розмірі 7,00001 % річних. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу Позичальника за Договором, та починає нараховуватись на прострочену суму основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу встановленого у Договорі, і нараховуються до моменту погашення такої заборгованості. Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір про надання споживчого кредиту №98716499000 від 01.09.2022 року, підписаний [PERSON] . Крім того, [PERSON] підписала Додаток №1 до Договору №98716499000 від 01.09.2022 року, яким погоджено розмір нарахування, порядок сплати та умови нарахування комісії за управління кредитом, графік платежів, таблицю обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за Договором. Крім того, відповідачкою 01.09.2022 року було підписано також Паспорт споживчого кредиту, який містить відповідні умові кредитування. Факт укладання кредитного договору, [PERSON] не заперечувався. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ст.599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Акціонерне товариство свої зобов`язання за Договором виконали у повному обсязі, надало [PERSON] кредит у сумі 53202,71 гривень, що підтверджується Випискою за кредитним договором №98716499000. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 09 грудня 2025 року між Акціонерним Товариством «УКРСИББАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу №284, на підставі якого фактор надає клієнту фінансову послугу, а фактор зобов`язується прийняти права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Згідно п.2.2 Договору, права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі Заборгованості Боржників перед Клієнтом, що передбачені умовами Первинних договорів та визначені в Реєстрі Боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді. Вказаний договір був підписаний сторонами, копія договору містить підписи уповноважених осіб та печатки юридичних осіб. Згідно Витягу з додатку до Договору факторингу №284 від 09.12.2024 року, право вимоги до боржника [PERSON] було передано позивачу. Згідно Акту приймання-передачі Реєстру боржників від 09.12.2024 року до Договору Факторингу №284 від 09.12.2021 року АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» уклали цей акт про те, що клієнт передав а фактор прийняв права вимоги в обсязі та на умовах, визначених Договором та Реєстром Боржників до Договору у кількості 597. Слід також зазначити, що ст. 1080 ЦК України передбачає, що договір Факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України). Крім того, про фактичне переуступлення права вимоги від АТ «УКРСИББАНК» до ТОВ «ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» свідчить наявність у Позивача документів кредитної справи [PERSON] , які додавалися представником позивача до позовної заяви. Отже, є всі законні підстави вважати, що Договір факторингу №284 від 09.12.2024 року є дійсним та відповідним до вимог чинного законодавства. Відповідно ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ст.599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зі ст. 1054 ЦК України встановлюється, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом [PERSON] , належним обов`язки за кредитним договором не виконала, припинила своєчасно вносити грошові кошти на погашення заборгованості, внаслідок чого у неї, станом на 09.12.2024 року виникла заборгованість в розмірі 48006,47 грн. яка складається з тіла кредиту в розмірі 37 631,95 грн., заборгованості по комісії в розмірі 10 374,52 грн. Представник відповідачки [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву, зазначив, що позивач звернувся з позовною заявою про стягнення заборгованості у жовтні 2025 року, при цьому останній строк повернення коштів за договором 01.09.2026 року. Вважає, що стягненню підлягає 25461 грн. (1109 грн. х 6 + 1108,96 грн. х 31 15570, 76 грн. (сплачених відповідачкою коштів). При цьому, суд критично ставиться до позиції представника відповідача, з огляду на вищевикладене. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до ч.4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування», у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Як вбачається з розрахунку заборгованості, [PERSON] сплачуючи кредитні кошти банку частинами відповідно до графіку платежів, припинила повертати кредитні кошти в грудні 2023 року, фактично порушивши умови договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про право кредитора вимагати дострокового повернення заборгованості. При цьому, вирішуючи питання щодо стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 10374,52 грн. по комісії, суд зазначає наступне. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено Законом України «Про споживче кредитування», іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України "Про споживче кредитування"). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що:« 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином,Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність,постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що: «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другоюстатті 11 Закону України "Про споживче кредитування". Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи, що відповідачу встановлено щомісячну комісію за управління кредитом, а в кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику, суд дійшов висновку про те, що положення договору, укладеного між АТ «УКРСИББАНК» та [PERSON] , щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. У вказаному договорі не зазначено переліку банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за управління кредитом. Враховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні вказаного договору, положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісію за управління кредитом є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи викладене вище, заявлена позивачем до стягнення з відповідача комісія не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позовні вимоги в частині стягнення комісії у заявленому розмірі задоволенню не підлягають. Суд, дослідивши матеріали справи виходить з презумпції правомірності правочину вищезазначеного кредитного договору (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості договору (ст. 629 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» підлягає частковому задоволення, а саме з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» слід стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 37631,95 грн. Враховуючи викладене, судом вирішено відповідним чином і питання розподілу судових витрат. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовну заяву ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» було задоволено частково, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у сумі 2373,65 грн. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з наступного. Згідно з приписами ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як встановлено судом, у межах розгляду даної цивільної справи позивачу надавалась професійна правнича допомога адвокатом Литвиненко Оксаною Ігорівною на підставі Договору про надання правничої допомоги № 03-07/24 від 03.07.2024 року , який наявний в матеріалах справи. При цьому суд погоджується, що дійсно договір про надання правничої допомоги за своїм змістом має загальний характер та укладається на надання правничої допомоги не по кожній конкретній справі. Актом приймання-передачі наданих послуг №4 від 02.06.2025 року до Договору № 03-07/24 погоджено надання послуг по справі за позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості на суму 9200 грн. з яких 1000 грн. за надання первинної консультації, 4000 грн. за правовий аналіз документів наявних у замовника, 4200 грн. за підготовку та подання позовної заяви. Платіжною інструкцією №2711 від 10.06.2025 підтверджується факт сплати адвокату Лисенко Оксані Ігорівні плати згідно договору №03-07/24 про надання правничої допомоги від 03.07.2024 року у сумі 9200 грн. Згідно ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. У своєму відзиві представник відповідача зазначив, що дана позовна заява є шаблонною, сплата витрат на правову допомогу у розмірі 7100 грн. за підготовку і подання даної позовної заяви до суду є неспівмірною для таких послуг. Частина 4 ст. 137 ЦПК України визначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial