Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи тим, що вона з 24.11.2001 року працювала на різних посадах в Центральній районній бібліотеці Шевченківського району м. Києва (зараз Центральна районна бібліотека імені Є. Плужника Шевченківського району м. Києва). За час роботи вона працювала сумлінно та відповідально, ніяких нарікань з боку керівництва щодо неї не надходило. Однак у 2023 році під час оголошення в м. Києві та області частих повітряних тривог вона стала запізнюватись на роботу, оскільки проживає дуже далеко від місця роботи та добираюсь декількома видами транспорту, а рух транспортних засобів загального користування у м. Києві під тривоги заборонено. Це дуже не сподобалось її безпосередньому керівництву. Вказує що через працівників відділу кадрів 09.05.2023 року позивачку запросили, щоб вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, однак остання відмовилась і тоді її попередили, що звільнять за порушення трудової дисципліни. Та в цей день її ознайомили з наказом про оголошення догани. Позивач не погодилась з цим наказом і 10.05.2023 року звернулась зі скаргою до управління культури Шевченківської РДА у м. Києві, на що їй відповіли «Не переймайтесь, ідіть і працюйте». Але згодом вона отримала наказ від 08.06.2023 року № 140 - к про звільнення з 09.06.2023 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що цей наказ є незаконним, оскільки він суперечить чинному законодавству, а саме звільнення відбулося без встановлення поважності причин відсутності позивача, від позивача не затребували письмових пояснень причини відсутності на роботі, без отримання згоди профспілкового комітету. З наказами про накладення дисциплінарного стягнення не ознайомлювали. Крім того, зазначає, що в наказі про звільнення не вказано за яке саме порушення її звільнено за прогул. Вважає, що її пояснення про те, що запізнення 08 та 09 травня 2023 року обумовлені затримками міського транспорту у зв`язку з оголошенням повітряних тривог у м. Києві та області, ніхто уваги не звертав, але вона вважала, що ці обставини відсутності на робочому місці є поважними. Крім цього, 09.05.2023 року за твердженням працівників відповідача була відсутньою на робочому місці всього 2 години 15 хвилин, що аж ніяк не можна віднести до прогулу. Також відсутність прогулу в цей день підтверджуються долученою до позову копією заяви, підписаною 09.05.2023 року в.о. директора Урванцевою О.Р. Вважаю, що незаконним звільненням позивачці завдано важкої моральної травми. Вона відразу позбулася заробітної плати - основного джерела для існування, важко переживала від втрати любимої професії та поваги друзів і знайомих, які багато років знали її як відповідального та сумлінного працівника (пропрацювала у бібліотечній системі більше 37 років). Зараз під час війни не так-то легко знайти нову роботу, та й ще з таким записом в трудовій книжці. Вона дуже засмутилася та постійно переживає. Також втратила сон, стан здоров`я різко погіршився. Але найбільшої моральної травми завдало таке несправедливе відношення з боку керівництва, адже з невідомої причини так принизили в очах нашого колективу, буквально перекреслили моє подальше життя. Також моральних мук завдає ходіння по різних офіційних інстанціях за пошуком справедливості, змушена витрачати додаткову емоційну енергію та час, нести матеріальні затрати на поїздки. На підставі викладеного позивач просить суд поновити [PERSON] на посаді редактора відділу організації та використання книжкових фондів Центральної районної бібліотеки імені Є. Плужника Шевченківського району м. Києва; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 09.06.2023 року по день прийняття рішення суду; стягнути з відповідача на її користь 10 000,00грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати та витрати на правову допомогу. 06.05.2024 року позивач подала до суду уточнену заяву (в новій редакції), в якій уточнила суму стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 95612,55 грн. Протягом судового розгляду позивачка подала до суду заяви про збільшення суму стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 09.06.2023 року по день прийняття рішення суду. В заяві від 15.01.2026 року позичка просить суд стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 10.06.2023 року по 23.01.2026 року в сумі 283 013,12 грн. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24.07.2023 року відкрито провадження по справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачу право на подання заперечень на відповідь на відзив. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10.11.2023 року розгляд даної справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (виклику) сторін. 26.12.2023 року до суду надійшли пояснення від третьої особи в.о. Директора ЦБС Шевченквського району м. Києва Урванцевої О.Р., в яких вона стверджує, що Центральна районна бібліотека ім. Є.Плужника не може бути відповідачем у даній справі, оскільки не є юридичною особою. Крім того, зазначила, що позивач не надає жодного документу, що підтверджує наявність в дні відсутності позивача на робочому місці повітряної тривоги, який дасть змогу визначити коли саме (час оголошення) та яка тривалість оголошеної повітряної тривоги , тому що в дні відсутності позивача на робочому місці повітряної тривоги, яка би перешкоджала позивачу прибути на роботу у встановлений час, оголошено не було. Зважаючи на це позивачу наказом від 21.04.2023 року № 79-к було оголошено догану. Однак 08 та 09 травня 2023 року позивачка знову не з`являється на роботу протягом більше ніж 3 години з 9:00 до 12:15 години 08.05.2023 та з 9:00 до 11:45 годин 09.05.2023 року, про що складено відповідний акт від 09.05.2023 № 2. Позивач надала пояснення про причини відсутності на робочому місці 08 та 09 травня 2023 року , посилаючись на повітряні тривоги та далеку відстань з місця проживання до роботи. Тому вважає, що ЦБС Шевченківського району м. Києва була змушена звільнити позивача за порушення трудової дисципліни у 2023 році у вигляді догани. На підставі викладеного, просить відмовити в позові в повному обсязі. 12.01.2024 року до суду надійшла від позивача відповідь на відзив, в якій позивач акцентував свою увагу на заміні неналежної сторони та просить суд зобов`язати третю особу [PERSON] надати документи щодо відповідача по справі, який є неналежним відповідачем по справі (а.с. 85-89). 13.05.2024 року ухвалою суду по даній справі замінено неналежного відповідача Центральну районну бібліотеку імені Є. Плужника Шевченківського району м. Києва на належного відповідача Централізовану бібліотечну систему Шевченківського району м. Києва. 25.06.2024 року до суду надійшли від представника відповідача пояснення, в яких зазначає, що відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що 20.04.2023 року позивач була відсутні на робочому місці протягом більше 4 годин поспіль, про що складено відповідний акт № 1 від 20.04.2023 року. З метою з`ясування причин відсутності на робочому місці адміністрацією ЦБС запропоновано позивачу надати пояснення. В своїх поясненнях позивач вказала, що її відсутність на робочому місці сталася через тяжку хворобу та проживання «дуже далеко від місця роботи», що на думку відповідача ніяк не може бути розцінено, як поважну причину, оскільки позивач не надала доказів про свою хворобу. Зважаючи на це позивачу оголошено догану. Однак 08 та 09 травня 2023 року позивач знову не з`являється на робочому місці протягом більше ніж 3 години з 9:00 до 12:15 години 08.05.2023 року та з 9:00 до 11:45 годин 09.05.2023 року, про що складено відповідний акт від 09.05.2023 № 2. Позивач надала пояснення про причини відсутності на робочому місці 08 та 09 травня 2023 року, посилаючись на повітряні тривоги та далеку відстань з місця проживання до роботи, що на думку відповідача ніяк не може бути розцінено, як поважну причину. Вказує, що вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин відсутності на роботі надається, виходячи з конкретних обставин. Невихід на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин, тому числі повітряної тривоги, не може мати наслідком звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за підставою «прогул», тому що це обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я працівників та їх сімей згідно ст. 3 та ст. 50 Конституції України і вважається як відсутність на роботі з поважних причин - у такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посада. Але між повітряною тривогою та прогулом повинен бути такий зв`язок, що в результаті повітряної тривоги та небезпеки для життя та здоров`я працівник вимушено відсутній на роботі. В такому випадку повітряна тривога буде поважною причиною відсутності на робочому місті. Однак позивач навмисно не надає жодного документу, що підтверджує наявність повітряної тривоги в дні та часи відсутності її на робочому місці, який дасть змогу визначити коли саме (час оголошення) та яка тривалість оголошеної повітряної тривоги, тому, що в дні відсутності позивача на робочому місці повітряної тривоги, яка би перешкоджала позивачу прибути па роботу у встановлений час, оголошено не було. В поясненні позивач наголошує, що в свій робочий день 08.05.2023 року прибула з відпустки на вокзал о 9 годині 30 хвилин і замовчує той факт, що рівно о 9:00 год. вже повинна стати до роботи і не тривога перешкоджала їй це зробити, а власна зухвалість, безвідповідальність недисциплінованість, егоїзм і неповага до колективу. З цих підстав вважає, що у відповідача були всі підстави звільнити позивача з займаної посади. Звертає увагу, що позивачка 09.06.2023 року з`явилася на робочому місці об 11:15 год. ознайомилася з наказом про звільнення і залишила приміщення бібліотеки о 13:45 год. Без дозволу керівника і без додаткових пояснень, про що було зафіксовано акті № 4 про відмову [PERSON] від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення. Крім того наголосила, що в особовій справі зберігаються документи за період з 2012- 2014 років, які негативно характеризують позивача. Також заперечує нанесення моральної шкоди Позивачці та зауважує на повній відсутності громадянської позиції та відчуття обов`язку з її боку, що виявилося під час воєнного стану в Україні. Знаючи, що ЦБС Шевченківського району міста Києва фінансується з бюджету міста Києва -з податків киян, про складності фінансування бібліотечної галузі, велику потребу бібліотек в новій українській літературі, великий об`єм волонтерської діяльності працівників ЦБС у вільний від роботи час, намагання бібліотекарів якнайбільше допомогти Українському війську. Позивач, отримуючи від держави пенсію за віком, виправдовуючи свою ганебну поведінку саме складнощами (у воєнному стані, вимагає від ЦБС ще й відшкодування значних сум за роботу яку не виконувала і не змозі виконувати за відсутністю сучасних знань, відверте прагнення наживи та втрату зв`язку з реальним станом в Державі. На підставі викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (т. 1 а.с. 130-133). 16.04.2025 року до суду надійшли пояснення від представника третьої особи адвоката Похиленка А.В., в яких він звертає увагу, що позивач просить суд поновити її на посаді, але при цьому не заявляє вимоги про скасування наказу про звільнення від 09.06.2023 року № 140-К. Також позивач просить суд стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, однак в спорах щодо стягнення коштів за час вимушеного прогулу стягується середня заробітна плата, а не заробітна плата. Крім того, позивач включила в свій розрахунок грошових коштів, які зазначені як заробітна плата за вимушений прогул, як допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю так і одноразову виплату (компенсацію за невикористану відпустку). Також відсутні будь-які докази, які б підтверджували не тільки дійсне існування та ступінь тяжкості моральних страждань, а і обґрунтований розрахунок грошової оцінки моральної шкоди. Також відсутні докази щодо понесених витрат сплати судового збору та на правову допомогу. Просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явилась, подавши до суду заяву просить суд розгляд справи у її відсутність, щодо позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить відмовити у позові. В судове засідання третя особа не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, щодо позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить відмовити у задоволені позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. В судомі встановлено, що позивач [PERSON] з 2001 року працювала на різних посадах в Центральній районній бібліотеці імені Є. Плужника м. Києва. Згідно наказу № 140-к від 08.06.2023 року [PERSON] звільнено із займаної посади редактора бібліотеки ім. Є. Плужника через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня з 09.06.2023 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (підстава: акти про відсутність на роботі № 1 від 20.04.2023року та № 2 від 09.05.2023 року (т. 1 а.с. 10, 11, 13). Згідно акту № 01 від 20.04.2023 року складений у присутності працівників ЦРБ ім. Є. Плужника виявлено відсутність на робочу місці більше 4 годин поспіль редактора відділу організації та використання книжкових фондів ЦРБ ім. Є. Плужника [PERSON] . Про причини відсутності та місце перебування [PERSON] ніхто із співробітників та керівництва попереджений не був. Відповідно до затвердженого графіку роботи працівників ЦРБ робочий день працівників ЦРБ ім. Є. Плужника триває з 9:00 до 17:30 години з перервою на обід 30 хв.илин (т. 1 а.с. 11). В своєму поясненні [PERSON] зазначила, що 20.04.2023 року у неї сталася гіпертонічна криза, повідомити про свій стан здоров`я не було можливості, так як завідуюча відділом була на лікарняному. Крім того зазначила, що вона добирається на роботу 3-ма видами транспорту, які курсують з великими інтервалами після 9:00 години, а тому вона запізнилася на роботу (т. 1 а.с. 66). Наказом в.о. директора ЦБС Шевченківського району м. Києва Урванцєвої О.Р. від 21.04.2023 року № 79-к визнано дні відсутності [PERSON] на роботі 20.04.2023 року прогулом без поважних причин та за грубе порушення трудової дисципліни застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, підстава наказу: акт про відсутність на робочому місці від 20.04.2023 року (т. 1 а.с. 12). З наказом ознайомлена 09.05.2023 року під підпис, вказала, що з наказом не згодна, оскільки була відсутня з поважних причин. Згідно акту № 02 від 09.05.2023 року складений у присутності працівників ЦРБ ім. Є. Плужника про те, що 08 та 09 травня 2023 року [PERSON] - редактор відділу організації та використання книжкових фондів ЦРБ ім. Є. Плужника була відсутня на роботі протягом 3 годин з 9:00 до 12:15 год. 08.05.2023 року та з 9:00 до 11:45 годин 09.05.2023 року (т. 1 а.с. 13). В своєму поясненні [PERSON] зазначила, що вона 08.05.2023 року прибула на вокзал о 9:30 год. в м. Київ, о 10:50 год. зателефонувала співробітнику кадрів і передзвонила завідуючій відділом, що запізнюється на роботу, оскільки чекає транспорт, щоб доїхати на роботу. Але доїхавши до м. Шулявська почалася повітряна тривога і вона пішла в укриття, дочекавшись відбою тривоги, вона продовжила рух до роботи, біля 12 години стала до роботи (т. 1 а.с. 70). Згідно пояснювальної записки від 09.05 2023 року [PERSON] вказує, що вона 09.05.2023 року прибула на роботу о 11:45 години. 08.05.2023 року вона попередила завідуючу відділом, що вранці 09.05.2023 року їй необхідно вирішити питання з отримання пенсії у відділенні банку. Крім того, в матеріалах справи є заява [PERSON] від 09.05.2023 року на ім`я в.о. директора ЦБС Шевченківського району м. Києва Урванцєвої О.Р. про те, що вона просить дозволити їй прибути на робоче місце після 12:00 години 10.05.2023 року з резолюцією Урванцєвої О.Р. «дозволяю». (т. 1 а.с. 15). Розглядаючи вказаний спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до статті 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки). Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення з цієї підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України. Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями147-1,148,149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2019 року у справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) вказано, що «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника». За ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації, а також припинення трудового договору з домашнім працівником з ініціативи роботодавця відповідно до статті 173-6 цього Кодексу), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. Натомість за ч. 2 ст. 5 Закону України № 2136-IX від 15.03.2022року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Статтею 252 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Отже, системний аналіз указаних норм закону дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено. Інформації щодо обрання позивача до профспілкових органів матеріали справи не містять. Однак сторони не заперечують та не оспорюють цей факт. Проте, згідно протоколу засідання профспілкового комітету № 18 від 05.11.2025 року вбачається що надійшло подання в.о. директора ЦБС Шевченківського району м. Києва про надання згоди на звільнення [PERSON] редактора, члена первинної профспілкового організації Централізованої бібліотечної системи Шевченківського району м. Києва відповідно до п. 4 ст. 40 КзпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин (20.04.2023 року була відсутня на робочому місці більше 4-х годин поспіль, 08 та 09 травня 2023 року відсутня більше ніж 3 години). Згідно протоколу засідання профспілкової організації Централізованої бібліотечної системи Шевченківського району м. Києва № 19 від 13.11.2025 року ухвалено дати згоду на звільнення [PERSON] з займаної посади згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин). Тобто, згода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації відповідача відбулася після звільнення [PERSON] , тобто через 2, 5 роки після звільнення. Таким чином встановлено, що відповідачем не було вжито всіх достатніх заходів для вчасного направлення та отримання профспілковою організацією подання про погодження на звільнення позивача. За таких обставин, суд вважає, що відповідачем не були дотримані вимоги статті 43 КЗпП України, що свідчить про порушення процедури звільнення та наявність підстав для поновлення позивача на роботі. Щодо вимоги про стягнення на користь позивача заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) вказано, що: середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок № 100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу. Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Позивачем надана довідка про доходи від 05.07.2023 року № 36/03-424 про середню заробітну плату (дохід), з якої вбачається, що її середньоденна заробітна плата становила 695,36грн., середньмісячна заробітна плата складає 8 692,05грн. (т. 1 а.с. 16). Відповідач інших розрахунків середнього заробітку суду не надав. З огляду на те, що суд дійшов висновку про поновлення позивача на роботі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу на момент ухвалення рішення у справі в сумі 283 013,02 грн. (з 10.06.2023 року по 30.06.2023 року 15 робочих днів х 695,36 грн. = 10 430,40грн.; з 01.07.2023 року по 31.12.2025 року 30 місяців х 8 692,05грн. = 260 761,50 грн.; з 01.01.2026 року по 23.01.2026 року 17 робочих днів х 695,36грн.=11 821,12грн.). з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди то заподіяння такої жодними належними та допустимими доказами не підтверджена, не підтверджено судовим розглядом причинно-наслідковий зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю відповідача та настанням моральних страждань позивача. Враховуючи вищевикладене, надавши правову оцінку доводам та доказам сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди є безпідставним, такими, а тому у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити. Щодо вимоги про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки позивачем не надано вищевказаних доказів та документу, що свідчить про фактичну оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, у суду відсутня змога встановити дійсний розрахунок понесених позивачем вказаних витрат, у зв`язку з чим підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу відсутні. Враховуючи вище викладене та

Outcome: partial