Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

У жовтні 2025 року представницею товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (далі, ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», позивач) з використанням системи «Електронний суд» подано позов до Фастівського міськрайонного суду Київської області про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 33 371,60 грн. з [PERSON] (далі, відповідачка). За змістом заявлених позовних вимог стверджується про те, що 06 жовтня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», як первісним кредитором, та [PERSON] , як позичальницею, було укладено договір кредитної лінії № 240927227. Згідно з умовами договору позичальниці надано в борг 10 800 гривень, строк користування коштами до 05 листопада 2029 року (кінцева дата повернення кредиту), про що зазначено в пункті 7.3 договору, згідно пункту 11.1 договору, договір діє протягом 5 років, згідно положень пункту 11.2 договору позичальник має право користуватись кредитом від дати фактичного отримання суми кредиту та до закінчення строку дії договору чи його дострокового розірвання. Згідно із п. 8.3. кредитного договору, базова процентна ставка складає 1,00 % в день від суми залишку кредиту за час користування ним. Первісним кредитором виконані умови договору та надано в борг позичальнику грошові кошти у сумі 10 800 гривень. В подальшому, внаслідок укладення договору факторингу, право вимоги за вказаним договором перейшло до позивача, ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС». Оскільки відповідачка, як позичальниця за договором кредитної лінії № 240927227, не виконала обов`язки щодо повернення коштів, процентів, існують достатні правові підстави для стягнення з неї заборгованості. Станом на дату подання позову до суду, заборгованість становить 33 371,60 гривня, що складається з 10 799,60 гривень заборгованість за тілом кредиту, 22 572,00 гривень заборгованість за процентами (зазначений розмір заборгованості вказаний в позовній заяві). Окрім цього, позивач просив стягнути з відповідачки 2 422,40 гривні витрати зі сплати судового збору, 5 000 гривень понесені ним витрати на професійну правничу допомогу. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддя від 07 жовтня 2025 року, ця цивільна справа передана на розгляд судді Самусі В.О. (а. с. 128). Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін спору, а також витребувано у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», виписку про рух коштів за 06.10.2024 по банківському рахунку за карткою № [NUMBER] , яка відкрита на ім`я? [PERSON] (а. с. 135, 135 зворот). Листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що надійшов до суду 18 листопада 2025 року було надано витребувану інформацію. Зокрема, підтверджено факт зарахування коштів на рахунок відповідачки у сумі 10 800 гривень 06 жовтня 2024 року, що відповідає сумі кредиту, зазначеній в договорі кредитної лінії № 240927227. 24 листопада 2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідачки. Узагальнений зміст відзиву на позовну заяву свідчить про часткове заперечення відповідачки проти позовних вимог, відповідно до якого відповідачка визнала заборгованість за тілом кредиту, однак не погоджується зі стягненням штрафів, пені та нарахувань, які у кілька разів перевищують тіло кредиту. Крім цього, просила врахувати її матеріальне становище, соціальний статус та інтереси її неповнолітньої дитини й зменшити суму позовних вимог до розумного та справедливого розміру. В судове засідання представниця позивача, будучи належним чином повідомленою про час і дату проведення судового засідання, не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без їхньої участі, в якій підтримали позовні вимоги в повному обсязі. В судове засідання відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час і дату проведення судового засідання, не з`явилася, причин неявки не повідомила, клопотання про відкладення судового засідання чи оголошення перерви не заявила. З урахуванням викладеного, на підставі приписів частини 1 статті 233 ЦПК України, суд проводить розгляд справи без участі представниці позивача, відповідачки. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Після закінчення з`ясування обставин справи і перевірки їх доказами, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення. У відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладено до 21 січня 2026 року до 13 години 45 хвилин. Дослідивши позовну заяву та долучені до матеріалів справи докази, суд вважає встановленими наступні обставин справи. Так, судом встановлено, що 06 жовтня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», як первісним кредитором, та [PERSON] , як позичальницею, було укладено договір кредитної лінії № 240927227 (а. с. 44-66). Вказаний договір підписаний позичальницею з використанням електронного підпису. Згідно пунктів 2.1, 7.3 договору кредитної лінії № 240927227, розмір кредитного ліміту 10 800 гривень, дата повернення кредиту 05 листопада 2029 року. Згідно із п. 8.3. кредитного договору, базова процентна ставка складає 1,00 % в день від суми залишку кредиту за час користування ним. Строк повернення кредитного договору 5 років, що передбачено пунктом 11.1 договору. Первісним кредитором було виконано умови зобов`язання та надані відповідачці, як позичальниці, грошові кошти у сумі 10 800 гривень. Факт перерахування зазначеної суми коштів на банківський рахунок позичальниці підтверджується довідкою ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» від 25.09.2025, довідкою ТОВ «ПрофітГід» (а. с. 75, 76). Також, з наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформації вбачається, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) було емітовано платіжну картку № [NUMBER] , 06.10.2024 на платіжну картку № [NUMBER] було зараховано платіж у сумі 10 800 гривень, що відповідає сумі, зазначеній в договорі кредитної лінії № 240927227 від 06.10.2024. Відповідачка визнала обставини щодо укладення кредитного договору та отримання коштів в борг на умовах, визначених договором. Внаслідок укладення договору факторингу від 11 березня 2025 року № МВ-ТП/26, право вимоги за договором кредитної лінії № 240927227 від 06 жовтня 2024 року було передано товариству з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС», новому кредитору та позивачу у справі (а. с. 21-25). До матеріалів справи долучені реєстр прав вимоги, що підтверджують перехід права вимоги за договором факторингу (а. с. 27-29). Як зазначено вище, відповідачка не заперечувала факт укладення договору кредитної лінії, його підписання та погодження істотних умов цього договору. Відповідачка не заперечувала отримання в борг грошових коштів у сумі 10 800 гривень, нею не надано доказів повного виконання зобов`язань щодо повернення кредиту і сплати процентів. Далі, згідно посилань позивача, внаслідок невиконання відповідачкою обов`язків щодо повернення боргу, сплати процентів, виникла заборгованість у сумі 33 371,60 гривня, що включає заборгованість за тілом кредиту 10 799,60 гривень та заборгованість за процентами 22 572,00 гривні. Відповідачка правильність зазначених розрахунків не заперечує, доказів погашення заборгованості у сумі більшій, ніж зазначено у розрахунках, не надала. Розрахунки заборгованості долучено до матеріалів справи (а. с. 31-34, 35-38). З урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні правові норми. Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину. При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем. Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством. Згідно приписів частини 1 статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики. Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи зміст наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надані належні та допустимі докази щодо укладення договору кредитної лінії № 240927227 у спосіб, передбачений ЦК України та Законом України «Про електронну комерцію» та погодження істотних умов цього договору. Тому, з урахуванням презумпції правомірності правочину та відсутності в суду даних про його нікчемність, суд приходить до висновку, що договір кредитної лінії № 240927227 від 06 жовтня 2024 року був укладеним та є регулятором спірних правовідносин сторін справи. Істотні умови цього договору погоджені сторонами кредитного зобов`язання. На думку суду, наявні в матеріалах справи докази, зокрема, довідка ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» від 25.09.2025, довідка ТОВ «ПрофітГід» (а. с. 75, 76) та лист-відповідь АТ КБ «ПРИВАТБАНК», підтверджують факт надання відповідачці грошових коштів в борг в сумі 10 800 гривень. При цьому, суд також враховує той факт, що відповідачка не заперечує обставини щодо укладення кредитного договору, погодження умов договору та отримання в борг грошових коштів. Зазначені обставини визнані у відзиві на позовну заяву. Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Таким чином, враховуючи презумпцію правомірності правочинів та відсутності відомостей про нікчемність долученого до матеріалів справи договору факторингу, суд приходить до висновку про те, що після укладення договорів факторингу від 11 березня 2025 року № МВ-ТП/26, до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за договором кредитної лінії № 240927227 від 06 жовтня 2024 року. Далі, за відсутності даних щодо повного погашення заборгованості відповідачкою, суд погоджується з доводами позивача про необхідність стягнення на його користь заборгованості за тілом кредиту у сумі 10 799,60 гривень та процентів за користування коштами. Також суд вважає, що здійснений позивачем розрахунок процентів є арифметично правильним, цей розрахунок не спростований відповідачкою, а нею також не надано доказів повного чи часткового погашення заборгованості за процентами. При цьому, як зазначалося вище, суд в силу приписів статті 13 ЦПК України не виходить за межі здійсненого позивачем розрахунку заборгованості. Отже, з відповідачки, як позичальниці, на користь позивача, як нового кредитора, підлягають стягненню проценти у сумі 22 572,00 гривні. Суд не приймає до уваги доводи позивачки про надмірний та завищений розмір заборгованості, що заявлений до стягнення. Суд зауважує, що розрахунок заборгованості здійснений згідно з умовами договору, укладеного позивачкою. Позивачкою не надано доказів того, що зазначені умови договору, в тому числі і ті, що регулюють розмір процентів, визнані недійсними в судовому порядку і відповідне рішення суду про визнання недійсним договору чи окремих його положень набрало законної сили. Суд не може тлумачити визначений в договорі розмір процентів, як не справедливий, зокрема, виходячи з того, що розмір визначеної договором процентної ставки не перевищує максимальний розмір денної процентної ставки, встановленої Законом України «Про споживче кредитування». Суд зауважує, що позивачем не заявлені до стягнення суми нарахованої неустойки , а зменшення розміру нарахованих процентів за користування коштами, законом чи умовами договору не передбачено. Тому, суд констатує ,що наведені відповідачкою обставини, не можуть бути підставою для зменшення розміру заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами. Далі, позивач просить стягнути з відповідачки понесені ним витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 гривень. Для підтвердження понесених витрат позивачем наданий договір про надання правничої допомоги від 02 грудня 2024 року № 5 з додатковою угодою № 1544 від 02.09.2025 до договору про надання правничої допомоги № 5 від 02.12.2024, акт прийому-передачі наданих послуг, платіжною інструкцією № 65 від 02.09.2025, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордером (а. с. 82-90, 91-92, 93, 94, 80, 81). При цьому, статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: approved