Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-20 00:00:00

У листопаді 2025 року ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (далі - позивач) через систему «Електронний суд» звернулось до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовною заявою про стягнення [PERSON] (далі - відповідач) заборгованості за кредитним договором. В обґрунтуванні позову зазначив, що між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та Відповідачем за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено договір позики № 125612 від 07.12.2019 в електронній формі, у зв`язку з чим йому було перераховано кошти у сумі 4000,00 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідач свої грошові зобов`язання не виконував належним чином, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у сумі 20304,00 грн, з яких: 4000 грн - заборгованість за позикою; 16304 грн, - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором в сумі 20304, 00 грн та судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явився, направив до суду клопотання, в якому просив розгляд справи проводити без участі представника банку, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач через канцелярію суду подала відзив на позовну заяву, де зазначила, що позовні вимоги не визнає з огляду на те, що кредитний договір з додатками, надані позивачем суду у копіях, не був укладений ні в паперовій ні в електронній формі, відповідно не підписані й умови кредитування та не можуть бути застосовані до правовідносин сторін. Також, Відповідач зазначає що коштів кредитор по договору не переказував, даний факт не доведений стороною позивача. Окрім того, розрахунки позивача суперечать вимогам спеціального законодавства та висновкам Верховного суду, а тому на думку відповідача має місце недоведеність позовних вимог з точки зору процесуального права. Також, відповідач подала заяву про застосування спливу строків позовної давності, оскільки на даний момент він сплив у повному обсязі. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим індифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства, а перерахування коштів підтверджується довідкою наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок позичальника, було успішно перераховано кошти у розмірі 4000,00 грн. Також зазначив що строк позовної давності обраховується з 07.12.2019 року, однак з 12.03.2020 по 30.06.2023 він був зупинений на строк ді карантину. 24.02.2022 зупинився також з підстави введення дії воєнного стану, і був зупиненим до 04.09.2025, а тому позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Відповідач в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву, у якій просила відкласти судове засідання, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 21.01.2026. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не інформував, жодних заяв від нього не надходило. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» було організовано сервіс з надання онлайн позик (https://cashinsky.ua), який забезпечував надання грошових коштів у позику з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом укладення з клієнтами електронних договорів позики. Надання клієнтом-позичальником відповіді про прийняття (акцепт) пропозиції, тобто пропозиції ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» укласти електронний договір позики (оферти), здійснюється в декілька кроків шляхом вчинення певних дій. ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (ТМ "ФОНДІ") є компанією , що мала право на надання платіжних послуг. 07 грудня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики № 125612 відповідно до якого Позикодавець надає Позичальнику позику, а Позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі 4000,00 грн. Відповідно до п.4.1 Позичальник зобов`язується повністю повернути Позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 05 січня 2020р (а.с.7-10) Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0,01 % в день, підвищена процентна ставка у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Того ж дня Позивач за допомогою одноразового ідентифікатора підписав паспорт позики, який містить аналогічні умови кредитування (а.с.12-14). На підставі договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017 року ТОВ «ФК «ЕЛАЕНС» (ТМ "ФОНДІ") надавало ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ" послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок Позичальника, було успішно перераховано кошти у сумі 4000 грн (а.с. 22,23). Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк. Згідно з розрахунком позивача, заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 20304,00 грн, з яких: 4000 грн - заборгованість за позикою; 16304 грн, - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою (а.с.15-19). Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч.1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За положеннями ч. ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. ст. 76, 77, 79, 80, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачу при пред`явленні вказаного позову необхідно було довести факти укладення кредитного договору, перерахування коштів позичальнику, неналежного виконання позичальником умов договору. На підставі дослідження та оцінки наявних у матеріали справи доказів, аналізу норм законодавства, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Кредитний договір укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного ідентитфікатора. При цьому відповідач через особистий кабінет на веб-сайті позивача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого отримала від відповідача за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який Відповідач і використала для підтвердження підписання договору позики. Отже, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений, цей правочин у розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі Відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 року у справі № 234/7160/20, від 01.11.2021 року у справі №234/8084/20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З огляду на вищевикладене, суд відхиляє доводи відповідача щодо неукладення нею кредитного договору. Вказаним Договором позики позичальник зобов`язався повернути отримані грошові кошти, сплатити проценти та комісію. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідач усунувся від виконання передбачених договором обов`язків та отримані кредитні кошти не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом, відсотками. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно відповіді наданої АТ КБ «Приват Банк» на виконання ухвали суду вказано, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] , а також надано виписку по рахунку де зокрема підтверджується факт перерахування 07.12.2019 відповідачу грошових коштів у сумі 4000,00 грн. Указані докази підтверджують не лише факт отримання грошових коштів, а й існування між сторонами договірних відносин, а також спростовують доводи відповідача про зворотнє. Тому, суд погоджується з вимогою про стягнення заборгованості за сумою кредиту у розмірі 4000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за відсотками та комісією на суму 16304,00 грн суд зазначає наступне. За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Отже, за приписом зазначеної статті нарахування процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування кредитом та у розмірі встановленому договором. Відповідно до правового висновку, який міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору відповідачу було надано позику строком до 05 січня 2020 року, (тобто 30 днів), зі сплатою відсотків за кожен день у розмірі 0,01%. Суд вважає за необхідне застосувати вказаний правовий висновок Верховного Суду і до правовідносин, що склались по кредитному договору № 125612 та стягнути з відповідача на користь позивача відсотки в розмірі 2044,50 грн, які нараховані станом на 05.01.2020 відповідно до розрахунку заборгованості. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 125612 від 05.12.2019 в сумі 5856,00 грн, з яких: 4000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту та 1856,00 грн (11,6+1844,4) - заборгованість за відсотками і комісійною винагородою, що також підтверджується графіком платежів до Договору (а.с.11). Суд також відхиляє твердження відповідача про необхідність при здійсненні розрахунку боргу застосування процентної ставки не більше 1 відсотка денних, оскільки така процентна ставка була встановлена Законом України № 3498-IХ, який прийнято 22.11.2023, про що зазначає сам відповідач у своєму відзиві, та який не має ретроспективної дії, тоді як нарахування процентів здійснювалося у 2019-2020 роках. Стосовно застосування позовної давності суд звертає увагу, що відповідно до п. 12 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року. Крім того, відповідно до п. 19 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, з 12.03.2020 по 01.07.2023 року перебіг строків позовної давності продовжено, а з 24.02.2022 року та по даний час перебіг строків позовної давності зупинено. Отже, строки позовної давності позивачем не були пропущені, а підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності у суду відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на вищевказану практику ЄСПЛ суд не надає оцінку іншим доводам Відповідача, оскільки вони не спростовують висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, які зроблені на підставі аналізу досліджених доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат слід зазначити наступне. Згідно положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відноситься до витрат пов`язаних з розглядом справи. Стороною позивача заявлено до відшкодування 5000,00 грн. витрат на професійну правову допомогу. На підтвердження понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу надано копію договору про надання правничої допомоги від 09.07.2025, укладеного між позивачем та адвокатом Рудзей Юрієм Володимировичем, предметом якого є надання правничої допомоги в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 1.2 Договору є перелік видів правничої допомоги (а.с.25). Згідно положень п. 1.7 даного договору розмір гонорару адвоката визначається за домовленістю сторін та відображається у актах приймання-передачі наданих послуг. Згідно акту № 125612 від 01.09.2025 наданих послуг правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги від 09.07.2024 ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ" та адвокат Рудзей Ю.В. підтверджують надання правничої допомоги у справі за позовом ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ" до відповідача всього надано 3 послуги, на які витрачено час: 5 год, вартість наданих послуг 1000 гр. та 3000 грн. на загальну суму 5000,00 грн (а.с.20). Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, в загальній сумі 5856,00 гривень, що становить 28,84 % від заявленої суми позовних вимог, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 1442,00 грн. Також, з Відповідача необхідно стягнути на корить Позивача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 698,62 грн.

Outcome: partial