Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-22 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07 лютого 2024 року між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та [PERSON] було укладено Договір про надання грошових коштів у позику № 2964420224 на суму 2 000,00 грн., яким визначено умови надання кредиту, строки та порядок повернення кредитних коштів. Позивач, взяті на себе за Договором зобов`язання виконав в повному обсязі, натомість, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на дату звернення до суду становить 15 490,00 грн. Враховуючи, що відповідач в добровільному порядку не погашає виниклої заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 15 490 грн. 00 коп. та 2 422 грн. 40 коп. сплаченого судового збору. Відповідач відзив на позов не подала. ІІ. Заяви та клопотання учасників справи. В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи без його участі. Інших заяв та клопотань по суті справи від представника позивача та відповідача не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 03 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до провадження Менського районного суду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. У зв`язку з тим, що відповідач, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, у судове засідання не з`явилася, відзиву на позов та заяви про розгляд справи без її участі не подала, суд ухвалив здійснити розгляд справи без участі сторін, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Зважаючи на неявку у судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. IV.Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин та оцінка аргументів і доказів учасників справи. 07 лютого 2024 року між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та [PERSON] було укладено Договір про надання грошових коштів у позику № 2964420224, за умовами якого відповідачу було надано кредит на споживчі потреби в сумі 2 000 грн., строком на 20 днів (а.с.20-31). Разом з тим, відповідач, підписавши такий кредитний договір, погодилася із тією інформацією та умовами, які є частиною кредитного договору, та зобов`язалася їх виконувати. Відповідно до Договору про надання послуг з переказу коштів №160523/1 від 16 травня 2023 року [PERSON] було здійснено перерахування коштів в сумі 2 000 грн. на реквізити банківської картки [NUMBER] , вказаної відповідачем (а.с.14-18). З матеріалів справи також вбачається, що кредитор ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, що підтверджується довідкою easypay ТОВ «ФК «Контрактовий дім», з якої слідує, що 07.02.2024 о 13.10 було здійснено перерахування грошових коштів в сумі 2 000 грн. на карту [NUMBER] (а.с.34). З повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-251222/64314-БТ від 22.12.2025 слідує, що в банку на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) емітовано карту № [NUMBER] , на яку 07.02.2024 було зарахування грошових коштів в сумі 2 000 грн. (а.с.80-81). Таким чином, фактично кредитні кошти відповідачкою були отримані. Згідно розрахунку позивача, заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 23.06.2025 становить 15 490,00 грн., яка складається з: 2 000,00 грн. основний борг; 13 490,00 грн. проценти (а.с. 49). Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що розмір суми кредиту складає лише 2 000 грн. 00 коп., тоді як нарахованих процентів 13 490,00 грн., що є непропорційно великою сумою компенсації, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також суперечить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неприпустимості встановлення у договорі несправедливих умов. Відповідно до Таблиці обчислення загальної вартості позики та реальної річної процентної ставки за договором надання грошових коштів у позику, що є Додатком № 1 до Договору № 2964420224 від 07.02.2024, реальна річна процентна ставка становить 3,71%, загальна вартість позики 2004 грн. (зворот а.с. 30-31). Паспорт споживчого кредиту, доданий до позову, також містить інформацію про те, строк кредитування складає 20 днів, сума кредиту 2 000 грн., реальна річна процентна ставка, відсотків річних 3,71, загальні витрати за кредитом 4 грн., загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) 2004 грн. (а.с. 35-37). В розділі 1.2 Договору визначено строки кредитування 20 днів: - дата надання позики 07.02.2024 (п.1.3.1). - дата повернення позики 27.02.2024 (п.1.3.2). Отже, за таких умов Договору № 2964420224 від 07.02.2024, які були погоджені сторонами, кредитор має право нараховувати відсотки за договором лише 20 днів, починаючи з дня отримання кредиту. Даним Договором № 2964420224 від 07.02.2024 не передбачено нараховування відсотків після закінчення терміну дії договору, який складає 20 днів, додаткових угод сторони з даного приводу не укладали, доказів про продовження строку кредитування матеріали справи не містять. V. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини третьої статті 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). У силу частини першої статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про електронну комерцію», продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону). Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідач пройшла процедуру ідентифікації, надала згоду на обробку персональних даних, створила особистий кабінет, пройшла процедуру верифікації своєї платіжної картки, ознайомилася із текстом примірного договору, відповідними правилами та умовами надання кредиту, про що поставила відповідну відмітку. Після прийняття відповідачем умов кредитного договору, остання, уклала кредитний договір, який був підписаний відповідно до вимог ст.ст. 6, 8, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. В свою чергу відповідачем не надано в судове засідання доказів, які б підтверджували належне виконання нею зобов`язань, які б спростовували суми заборгованості перед позивачем та позовні вимоги взагалі. Разом з тим, враховуючи вищенаведене, дослідивши надані суду докази, матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за укладеним кредитним договором в сумі 2 0004,00 грн., з яких: 2 000,00 грн. заборгованість по основному боргу, 4,00 грн. заборгованість по відсоткам, що узгоджується з умовами укладеного кредитного договору, Паспорту споживчого кредиту та Таблиці обчислення загальної вартості позики та реальної річної процентної ставки. Позивачу слід відмовити у стягненні з відповідача заборгованості за відсотками та іншими нарахуваннями поза межами визначеного кредитним договором строку кредитування. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Щодо вимог представника позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Так, згідно платіжної інструкції № 53 від 24 червня 2025 року (а.с.50) позивачем було сплачено 2 422 гривні 40 копійок судового збору. З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 313 грн. 46 коп. сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У тексті позовної заяви представник позивача вказує, що судові витрати складаються, крім судового збору, також із витрат на правничу допомогу, але у прохальній частині позовної заяви не просить стягнути судові витрати на правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 264 ЦПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 13 та ч. 2 ст. 264 ЦПК України, суд не може самостійно вирішувати питання стосовно витрат на правничу допомогу, оскільки про це не просить представник позивача. З цих підстав,

Outcome: partial