Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, згідно якого (після зміни позовних вимог) просив суд припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль марки Toyota Rav4 2004 року випуску та на автомобіль марки Toyota Hilus 2013 року випуску. Визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Toyota Rav4 2004 року випуску. Визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Toyota Hilus 2013 року випуску. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію у розмірі 281558,00 грн. вартості рухомого майна, що було нажито за період шлюбу. В обґрунтування позову, представник позивача посилався на ту обставину, що 25.06.2019 року сторони [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. У період шлюбу сторонами було придбано 2 автомобілі: автомобіль марки Toyota Rav4 2004 року випуску, право власності на який було оформлено за позивачем та на автомобіль марки Toyota Hilus 2013 року випуску, право власності на який було оформлено за відповідачем. Оскільки, відповідно до вимог законодавства кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, відповідно до ч.1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Оскільки наразі сторони не домовилися про порядок поділу майна, а також зважаючи на різницю у вартості вказаного рухомого майна, представник позивача просить позов задовольнити. Позивач та її представник у судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про слухання справи у їх відсутність, на задоволенні позову наполягали, також згідно наданої заяви представник позивача просив надати строк для надання доказів щодо витрат на правничу допомогу. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися. Приймаючи рішення про належне сповіщення відповідача та його представника про час та місце слухання справи, суд виходив з того, що судова повістка про виклик до суду була направлена представнику відповідача на вказану ним електронну адресу, отже відповідач у відповідності до ч.5 ст. 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомляв. При цьому, відправляючи судову повістку на електронну адресу представника відповідача, яка вказана в його процесуальних заявах по справі, суд виходить із того, що якщо учасник надав суду засіб зв`язку (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві, то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18. Жодних заяв на виконання ч.2 ст. 131 ЦПК України щодо зміни електронної адреси від представника відповідача не надходило. За приписами ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Винятків, передбачених цією статей, які б перешкоджали розгляду справи, судом не встановлено. Згідно з п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»). Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). За вимогами ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, зважаючи, що відповідач та його представник, будучи обізнаними про розгляд справи в суді та про дату, час та місце судового засідання, проте не здійснили жодних дій, які б свідчили про їх бажання/можливість бути присутніми в судовому засіданні, заяв та клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про розгляд справи без участі, про відкладення розгляду справи не надали, іншим способом про причини неявки не повідомили, то суд визнає неявку відповідача та його представника з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, у зв`язку з наступним. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.06.2019 року, що підтверджується витягом з програми «Дія», та під час надання до суду процесуальних заяв, а саме заяви про направлення справи за підсудністю, стороною відповідача не заперечувалося. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль Toyota Hilux д/н [NUMBER] 2013 року випуску належить на праві власності [PERSON] , тобто відповідачу, дата реєстрації права власності 21.10.2021 рік. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль Toyota Rav4 д/н [NUMBER] 2004 року випуску належить на праві власності [PERSON] , тобто позивачу, дата реєстрації права власності 27.09.2022 рік. Відповідно до висновку про вартість майна, який надано суб`єктом оціночної діяльності ПФ «ЮрЕкс», ринкова вартість автомобілю марки Toyota Rav4 д/н [NUMBER] 2004 року випуску, без врахування ПДВ становить 252534,00 грн. Відповідно до висновку про вартість майна, який надано суб`єктом оціночної діяльності ПФ «ЮрЕкс», ринкова вартість автомобілю марки Toyota Hilux д/н [NUMBER] 2013 року випуску, без врахування ПДВ становить 815650,00 грн. До вказаних висновків про вартість майна стороною позивача до суду надано відповідні сертифікати та свідоцтва, які підтверджують кваліфікацію оцінювача та фірми як суб`єкта оціночної діяльності. Застосовуючи норми матеріального права, суд виходив з такого. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі -СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Верховний Суд у Постанові від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21 вкотре зазначив, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними стаття 63 СК України. Згідно з положеннями частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з приписами частини 1 та 2 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим (пункти 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Враховуючи, що вищевказані автомобілі були придбані сторонами під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, чого відповідачем спростовано не було, то вони є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги саме в частині поділу спільного сумісного майна, суд виходить з наступного. У ч. 1 ст. 71 СК України зазначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У ч. 1 ст. 70 СК України також закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Шлюбний договір між позивачем та відповідачем з приводу поділу майна подружжя укладено не було, як і не встановлено досягнення домовленості. При вирішення позовної вимоги про поділ майна суд керується вимогами ст. 71 СК України, згідно якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частини у праві спільної сумісної власності на майно, допускається за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України. Враховуючи, що автомобілі є неподільними речами, які відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів перебувають у фактичному володінні позивача та відповідача відповідно, при цьому відповідач фактично користується автомобілем, вартість якого значно перевищує вартість автомобіля, яким користується позивач, при цьому позивач не заперечує проти стягнення на її користь компенсації, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому суд виходить з того, що різниця у вартості вищевказаних автомобілей становить 815650,00 - 252534,00 = 563116,00 грн., отже компенсації підлягає половина різниці вартості майна, що становить 281558,00 грн. Застосовуючи норми процесуального права, суд виходив з такого. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, судом встановлено що позивачем при звернені до суду було сплачено судовий збір у розмірі 8720,64 грн., разом з тим в процесі розгляду справи позивачем позовні вимоги було зменшено, та ціна позову на моменту розгляду справи складає 534092,00 грн. (сума вартості автомобіля Toyota Rav4 та компенсації), отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5340,92 грн., що складає 1% від ціни позиву (ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір»).

Outcome: approved