Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи [PERSON] звернулась до Подільського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, у зв`язку з продовженням навчання до досягнення ним 23 років у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що відповідач [PERSON] у добровільному порядку відмовляється надавати їй допомогу на утримання сина. Зазначає, що син позивача та відповідача [PERSON] , [INFO] , продовжує навчання, є студентом Миколаївського національного аграрного університету, денна форма навчання. Відповідачем по суті справи заяви не подано. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 03.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачем 01.10.2025 до суду подано клопотання про розгляд справи за її відсутності. У судові засідання щодо розгляду справи по суті 12.11.2025, 15.01.2026 та 27.01.2026 належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судових засідань, позивач та відповідач не з`явились. Відповідач про причини неявки у судове засідання не повідомив. Отже, відповідач в судове засідання на розгляд справи двічі не з`явився, причини неявки не повідомив, заяву до суду про розгляд справи без його участі та відзив не надав. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. За таких обставин, суд постановив ухвалу від 27.01.2026 про проведення заочного розгляду цивільної справи. Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини На підставі доказів, наданих позивачем, встановлені наступні фактичні обставини [PERSON] , [INFO] , є сином позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 06.06.2006 Киселівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області. Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12.12.2024 у справі № 485/2193/24, провадження № 2/485/599/24, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 03.05.2006 Киселівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області, актовий запис № 1. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище [PERSON] . Відповідно до довідки Миколаївського національного аграрного університету № 3571 від 11.06.2025 [PERSON] є здобувачем вищої освіти бюджетної форми навчання другого курсу денної форми підготовки за стандартом вищої освіти «Бакалавр» факультету агротехнології Миколаївського національного аграрного університету, IV рівня акредитації, закінчення навчання у червні 2027 року. Відповідно до акту від 13.08.2025 складеного головою правління ОСББ «Суднобудівників-8» позивач [PERSON] та її син [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації з 28.03.2022. Відповідачем у справі докази не надано Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем [PERSON] та [PERSON] є відносини, які пов`язані зі стягненням аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з продовженням навчання (сімейні правовідносини). Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від факту перебування між ними у шлюбі. Розірвання шлюбу або окреме проживання батьків не впливає на обсяг їхніх батьківських прав та не звільняє від виконання обов`язків щодо утримання дитини. Правовідносини, пов`язані з утриманням батьками повнолітніх дочки чи сина, регулюються положеннями Глави 16 Сімейного кодексу України, якими встановлено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, що продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, шляхом сплати аліментів. Згідно зі статтею 199 СК України обов`язок батьків щодо утримання повнолітніх дочки чи сина виникає за умови продовження ними навчання та потреби у матеріальній допомозі і триває до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови наявності у батьків можливості надавати таку допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. З позовом про стягнення аліментів вправі звернутися той із батьків, з ким проживає дитина, а також сама повнолітня дочка чи син. Відповідно до статті 200 СК України розмір аліментів на повнолітніх дітей визначається судом у твердій грошовій сумі та/або у частці від доходу платника аліментів з урахуванням обставин, передбачених статтею 182 цього Кодексу. При цьому суд зобов`язаний враховувати можливість надання утримання другим із батьків, а також іншими членами сім`ї платника аліментів. Стаття 182 СК України передбачає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших утриманців, майна та майнових прав, а також інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення належного розвитку дитини. Суд не обмежується лише офіційним доходом платника аліментів у разі встановлення витрат, що перевищують такий дохід, якщо джерело походження коштів не доведене. Правова позиція щодо застосування статті 199 СК України викладена у постанові Верховного Суду від 06.08.2018 у справі № 748/2340/17, відповідно до якої обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, виникає за наявності сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків, вік від 18 до 23 років, продовження навчання, потреба у матеріальній допомозі та можливість батьків її надавати. Зазначений підхід є усталеним і підтверджений у низці інших постанов Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 308/4214/18 наголошено, що стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, є формою захисту її інтересів, оскільки у період навчання така дитина, як правило, не має стабільного доходу та потребує матеріальної підтримки з боку обох батьків. Принцип рівності прав та обов`язків батьків означає обов`язок кожного з них брати участь у матеріальному забезпеченні дитини незалежно від місця її проживання. При визначенні розміру аліментів суд має враховувати витрати, пов`язані з навчанням, забезпеченням навчальними матеріалами, проїздом та проживанням за місцем навчання. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України суд зобов`язаний враховувати правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права. Таким чином, вирішуючи спір про стягнення аліментів на повнолітню дитину, суд повинен з`ясувати: факт продовження навчання, наявність потреби у матеріальній допомозі та можливість одного з батьків надавати таку допомогу. Так, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони, що визначено ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду, що зазначено у ч. 2 ст. 12 ЦПК. Оцінка доказів здійснюється судом відповідно до статей 77-80 та 89 ЦПК України на підставі всебічного, повного й об`єктивного їх дослідження, при цьому жоден доказ не має наперед встановленої сили. Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі № 522/16724/16-ц зазначив, що обов`язок доведення обґрунтованості позовних вимог покладається на позивача, тоді як доведення заперечень проти позову - на відповідача. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що у відповідача та позивача є повнолітній син, який продовжує навчання із повною зайнятістю, не працює та потребує матеріальної допомоги. Разом з тим, суд враховує ту обставину, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставини можливості відповідача сплачувати заявлений розмір аліментів. Клопотання про витребування доказів на підтвердження обставини спроможності сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина позивачем не заявлено. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, суд не має обов`язку збирати докази для сторін, а обов`язок щодо доведення обставин, на які посилається сторона, покладається саме на неї. У судовому засіданні встановлено, що син сторін продовжує навчання із повною зайнятістю, не працює, у зв`язку із чим потребує матеріальної допомоги для забезпечення належного рівня життя. Згідно з вимогами сімейного законодавства, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, виникає за умови можливості надання такої допомоги. Враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, докази перебування на утриманні у позивача інших осіб чи наявності стану здоров`я, який не дозволяє здійснювати трудову діяльність, суду не надано, суд вважає доведеною можливість відповідача надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину до досягнення ним 23-річного віку під час продовження навчання. Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що хоча факт продовження навчання сина та його потреба у матеріальній допомозі підтверджені належними та допустимими доказами, проте заявлений позивачем розмір аліментів у 1/4 частині з усіх видів заробітку відповідача не повною мірою відповідає засадам розумності та справедливості. Суд вважає обґрунтованим та достатнім для забезпечення навчання дитини стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача. Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню саме у розмірі 1/6 частини доходів щомісячно, а в решті позову слід відмовити. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з Законом України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до підпункту 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 встановлено в розмірі 3 328 гривні. Таким чином, мінімальна ставка судового збору протягом 2026 року за подання фізичною особою позову майнового характеру становить 1 331,2 грн (3328 грн х 0,4). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, ч. 6 ст. 141 ЦПК України. Приймаючи до уваги, що згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, а також те, що даний позов задоволено частково на 2/3 (1/6 : 1/4), з відповідача на користь держави підлягає стягненню 2/3 судового збору від 1 331,2 грн, у сумі 887,47 грн, а 1/3 судового збору у сумі 443,73 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial